Справа № 260/1213/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/1213/19 пров. № А/857/12547/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участю секретаря Березюка Д.О.,

представника апелянта Вовканич А.І.,

представника позивача Розман С.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року (ухвалене головуючим суддею Луцович М.М., у м. Ужгород о 16 год. 49 хв., повне судове рішення складено 03 березня 2025 року) у справі № 260/1213/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення грошових коштів в частині оплати праці в надурочний час,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив

стягнути 10238,14 грн доплати за службу в нічний час, 3179,13 грн індексації грошового забезпечення та 15663,34 грн оплата праці в надурочний час.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що він з 29.11.2015 працює патрульним поліцейським в Управлінні патрульної поліції у Закарпатській області. За період служби з 29.11.2015 по 28.02.2019 він відпрацював 205 нічних змін. Разом з тим, всупереч постанови Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» Департаментом патрульної поліції (структурним підрозділом якого є Управління патрульної поліції у Закарпатській області) не було здійснено виплату доплати за службу в нічний час в розмірі 35% посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час до березня 2018 року. Крім того, вказаний Департамент всупереч ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» не здійснив індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.11.2015 по 31.10.2017, а також не виконав вимоги ст.106 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) і не здійснив оплату праці в надурочний час.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 позовні вимоги задоволено: стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 10238,14 грн доплати за службу в нічний, 3179,13 грн індексація грошового забезпечення та 15663,34 грн оплата праці в надурочний час.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задоволено частково: рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі № 260/1213/19, в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь позивача 15663,34 грн оплати праці в надурочний час - скасовано та в цій частині прийнято постанову про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Постановою Верховного суду від 26.10.2023 у справі №260/1213/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 та рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №260/1213/19 в частині позовних вимог про стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь позивача 15663,34 грн скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 та рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №260/1213/19 - залишено без змін.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення грошових коштів в частині оплати праці в надурочний час задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 оплату праці в надурочний час за період із 29.11.2015 по 27.05.2016 у розмірі 2197,48 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи приписи пункту 4 розділу XI Закону України «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII), до спірних правовідносин в частині питання оплати праці (служби) позивача в понаднормовий час у період із 29.11.2015 до 27.05.2016 підлягала застосуванню Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007 № 499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 (далі - Інструкція №499) , в частині положень, які не суперечили вимогам Закону №565-XII.

Водночас, положення Порядку та умов виплати грошовою забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260 (далі - Порядку №260) підлягали застосуванню у період із 28.05.2016 до 28.02.2019.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, правовими нормами ч.5 ст.91 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закону №580-VIII) та п.20 Порядку № 260 прямо зазначено, що за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення поліцейським додатково не виплачується, а, відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив можливість застосування Інструкція №499 до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем в період часу з 29.11.2015 по 27.05.2016.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні представник позивача, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що з 29.11.2015 ОСОБА_1 працює патрульним поліцейським в Управлінні патрульної поліції у Закарпатській області, заступаючи на чергування у тому числі й у нічний час доби.

За період служби з 29.11.2015 по 28.02.2019 ОСОБА_1 відпрацював 205 нічних змін, що підтверджується наявним у матеріалах справи листом Управління патрульної поліції у Закарпатській області від 22.03.19 №28аз/41/15/01-2019.

Відповідно до розрахунку оплати праці ОСОБА_1 за роботу в понаднормовий час у період з 29.11.2015 до 27.05.2016 із застосуванням положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007 № 499 на виконання ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 позивачу підлягало до виплати 2197,48 грн за роботу в понаднормовий час у період з 29.11.2015 до 27.05.2016.

Скасовуючи судові рішення адміністративних судів та направляючи справу №260/1213/19 на новий судовий розгляд Верховний Суд у постанові від 26.10.2023 виснував, що враховуючи приписи пункту 4 розділу XI Закону №565-XII, до спірних правовідносин в частині питання оплати праці (служби) позивача в понаднормовий час у період із з 29.11.2015 до 27.05.2016 підлягала застосуванню Інструкція №499, в частині положень, які не суперечили вимогам Закону №565-XII. Водночас, положення Порядку №260 підлягали застосуванню у період із 28.05.2016 до 28.02.2019. При цьому судами попередніх інстанції не було досліджено обставин, необхідних для вирішення питання щодо можливості застосування вимог Інструкції №499 в оскаржуваній частині спірних правовідносин.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для направлення справи в частині оплати праці в надурочний час на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи порушено норми процесуального та матеріального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, наступного з урахуванням висновків Верховного Суду виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Разом з цим, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено саме Законом № 580-VIII, пунктом 4 частини 10 статті 62 якого визначено гарантії професійної діяльності поліцейського, за змістом яких поліцейський, зокрема, своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно- правових актів України.

Частиною 1 ст.91 Закону № 580-VIII визначено, що особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських: 1) службу у святкові та вихідні дні; 2) службу позмінно; 3) службу з нерівномірним графіком; 4) службу в нічний час. особливий характер та спеціальні умови служби в поліції і установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Відповідно до частин 2-4 статті 91 Закону № 580-VIII розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції. Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов`язків.

Частина 5 ст. 91 Закону № 580-VIII встановлює, що поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Частина 2 ст. 94 Закону № 580-VIII визначає, що порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) визначено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п. 2 Постанови № 988 виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністра внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, відповідно до ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затверджено Порядок № 260. Пунктом 2 вказаного наказу передбачено, що він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку № 260 ці умови визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання). Ці Порядок та умови розроблені відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», від 11.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», від 22.12.1995 №1037 «Про надбавки до посадових окладів працівників, зайнятих на шифрувальній роботі», від 03.01.2013 №2 «Про встановлення надбавок до посадових окладів державних експертів з питань таємниць та фахівців, які залучаються до підготовки рішень та висновків державних експертів з питань таємниць», від 04.11.2015 №910 «Про грошове забезпечення поліцейських, відряджених до державних органів, установ та організацій» та від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Відповідно до п. 20 Порядку № 260 за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення поліцейським додатково не виплачується. Поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку (у порядку компенсації) надається протягом двох наступних місяців.

Надаючи оцінку необхідності застосування до спірних правовідносин статті 106 КЗпП України, суд першої інстанції вірно зауважив, що згідно усталеного підходу та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Підсумовуючи та аналізуючи наведені законодавчі приписи, слід дійти висновку про безпідставність доводів позивача щодо застосування законодавства про працю в частині оплати позивачу компенсації за працю (службу) в понаднормовий час у період із 29.11.2015 по 28.02.2019, оскільки спірні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення працівникам поліції, у тому числі компенсації за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, врегульовано спеціальним законодавством. Такими приписами, зокрема, є згадані вище статті 91 та 94 Закону № 580-VIII, Постанова № 988, прийнята на виконання вимог Закону № 580-VIII, та власне Порядок № 260, затверджений на виконання, зокрема, статті 94 Закону № 580-VIII і Постанови № 988.

Разом з цим, вірно відзначив ВерховнийСуд, що частина спірного періоду з 29.11.2015 по 28.02.2019 не була врегульована саме Порядком № 260.

Так, Наказ Міністра внутрішніх справ України від № 260 датований 06.04.2016, а зареєстрований в Міністерстві юстиції України - 29.04.2016.

Пунктом 2 указаного Наказу прописано, що він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Однак, указане суперечить принципу дії норм права в часі, який знаходить висвітлення в Конституції України, а саме у частині 1 статті 58, та за змістом якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення ст. 58 Конституції України у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп і від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що ч. 1 ст. 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001).

Надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи (вказана позиція щодо дії нормативно-правових актів в часі відображена у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22 (провадження Пз/990/4/22).

Виходячи із характеру спірних правовідносин та враховуючи наведене, слід дійти висновку про неможливість надання Порядку № 260 зворотної дії в часі, тобто застосування з дня набрання чинності Законом № 580-VIII, а тому такий підзаконний нормативно-правовий акт врегульовував відповідні правовідносини з моменту його чинності.

Відтак, суд першої інстанції прийшов вірного висновку про неврегульованість частини спірного періоду Порядком № 260, а саме з 29.11.2015 по дату фактичного набрання чинності таким актом 27.05.2016.

Вирішуючи питання врегулювання спірних правовідносин у наведений період, поряд з іншим, слід провести ретроспективний аналіз спеціального законодавства, що діяло у перехідний період, а саме: в момент чинності Закону України «Про міліцію» прийнятих на його вимог підзаконних нормативно-правових актів - до набрання законної сили Законом України «Про національну поліцію» і втрату чинності попередніх актів, що регулювали питання оплати праці (служби) працівників органів внутрішніх справ.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 565-XII форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Стаття 22 Закону № 565-XII передбачала, зокрема, що для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114) для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.1991 №197 «Про порядок компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні» (далі - Постанова №197) при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які утримуються за рахунок коштів республіканського та місцевих бюджетів, а також коштів, що надходять за договорами від міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій і громадян, до несення служби понад установлений законодавством робочий час оплата їхньої праці за цей час провадиться у розмірах, передбачених законодавством України про працю, з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням. Служба осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі у подвійному розмірі.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №1297) виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Відповідно до пункту 3.7 розділу ІІІ Інструкції №499 при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу та окладу за спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці. При цьому понаднормові роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів поспіль і 120 годин на рік.

Служба осіб рядового і начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою шляхом надання їм іншого дня відпочинку або в грошовій формі. Компенсація понаднормових робіт шляхом надання відгулів не допускається.

Підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ.

Облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин.

Службою в нічний час вважається виконання особами рядового і начальницького складу органів, підрозділів установ і навчальних закладів внутрішніх справ службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.

Особам, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в робочий час.

Особам добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі), яка не враховується в робочий час.

Вирішуючи за схожих обставин справи питання застосування положень загального законодавства про працю, Верховний Суд у справах №825/67/16 (постанова від 16.05.2019) і №825/66/16 (постанова від 04.12.2019) дійшов висновків про безпідставність посилань на приписи статті 106 та статті 107 КЗпП України, оскільки правовідносини щодо виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі компенсації за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, врегульовано спеціальним законодавством. При цьому, Верховний Суд звертав увагу, що Постанова №1294 і прийнята на його виконання Інструкція №499, якими передбачено особливості регулювання спірних правовідносин, видані пізніше Постанови №197, яка в частині визначення розміру компенсації відсилає до законодавства України про працю. Тому Постанова №197 має застосовуватися з урахуванням приписів прийнятого пізніше наведеного спеціального законодавства.

Таким чином, можна припустити, що на час, поки не набув чинності Порядок № 260, у такий перехідний період слід було застосовувати Інструкцію №499.

Водночас, повертаючись до положень Закону № 565-XII, слід зауважити, що у Прикінцевих та перехідних положеннях законодавець передбачив, зокрема, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону (пункт 4 розділу XI Закону № 565-XII).

Відтак, враховуючи наведене вище колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що враховуючи приписи пункту 4 розділу XI Закону №565-XII, до спірних правовідносин в частині питання оплати праці (служби) позивача в понаднормовий час у період із 29.11.2015 до 27.05.2016 підлягала застосуванню Інструкція №499, в частині положень, які не суперечили вимогам Закону №565-XII. Водночас, положення Порядку №260 підлягали застосуванню у період із 28.05.2016 до 28.02.2019.

А тому, доводи апелянта в частині того, що суд першої інстанції не дослідив можливість застосування Інструкція №499 до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем в період часу з 29.11.2015 по 27.05.2016 є безпідставними.

Разом з цим, як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з розрахунку оплати праці ОСОБА_1 за роботу в понаднормовий час у період з 29.11.2015 до 27.05.2016 із застосуванням положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007 № 499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896, в частині положень, які не суперечили вимогам Закону України «Про міліцію» №565-XII, позивачу підлягало до виплати 2197,48 грн за роботу в понаднормовий час у період з 29.11.2015 до 27.05.2016 (том 2, а.с.75 на звороті).

Представник позивача у судовому засіданні в суді першої інстанції наголошував на необхідності стягнення на користь позивача 15663,34 грн оплати праці в надурочний час згідно розрахунку, наведеного у позові, однак при цьому не навів жодних обґрунтувань неправильності розрахунку грошового забезпечення позивача за роботу в понаднормовий час за період з 29.11.2015 до 27.05.2016 відповідно до поданого відповідачем розрахунку відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007 № 499.

Однак, на переконання суду, саме вказаний розрахунок оплати праці ОСОБА_1 за роботу в понаднормовий час у період з 29.11.2015 до 27.05.2016 повинен застосовуватися при розрахунку грошового забезпечення позивача, оскільки такий здійснений відповідачем відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007 № 499 в частині положень, які не суперечили вимогам Закону України «Про міліцію» №565-XII.

Крім цього суд вірно підмітив, та таке не спростовано в суді апеляційної інстанції, що на необхідності проведення розрахунку за спірний період саме відповідачем наполягав у судовому засіданні 12.12.2024 представник позивача, і такий розрахунок наданий на виконання відповідної ухвали суду (том 2, а.с.44-50).

Відтак, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову, щодо стягнення грошових коштів в частині оплати праці в надурочний час за період з 29.11.2015 до 27.05.2016 у сумі 2197, 48 грн, є вірним

Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, що стосується стягнення грошових коштів в частині оплати праці в надурочний час за період з 28.05.2016 по 28.02.2019, то в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 260/1213/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 06 червня 2025 року