Справа № 420/16216/25
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
06 червня 2025 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження заяву Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого діє адвокат Батуріна Ганна Олександрівна, звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1, в/ч НОМЕР_1 ), Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 2, в/ч НОМЕР_2 ), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100000 гривень за час стаціонарного лікування та відпустки для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100 000 гривень за час стаціонарного лікування за періоди з 25.09.2022 по 27.09.2022 та з 27.09.2022 по 26.10.2022, та з 08.11.2022 по 15.12.2022, та з 17.02.2023 по 22.03.2023 після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100000 гривень за час стаціонарного лікування та відпустки для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини;
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100 000 гривень за час стаціонарного лікування за періоди з 25.06.2024 по 04.07.2024 та з 26.09.2024 по 01.11.2024, та з 07.11.2024 по 26.11.2024, та з 22.01.2025 по 25.02.2025, та з 27.02.2025 по 26.03.2025, та за час відпустки для лікування у період з 27.11.2024 по 21.01.2025 після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.
Ухвалою від 28.05.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
03.06.2025 до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про залишення позову без розгляду. В обґрунтування свої заяви представник відповідача зазначає, що строк звернення до суду з цим позовом, з урахуванням положень пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, у позивача розпочався 01.07.2023. При цьому, останнім днем тримісячного строку звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби є 02.10.2023 з урахуванням вихідних днів (30.09.2023 та 01.10.2023). В порушення вказаних вимог позивач звернувся до суду 23.05.2025, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. До позовної заяви позивач не надає ніяких обґрунтованих клопотань чи заяв про поновлення пропущеного процесуального строку.
Вирішуючи заяву про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.
Так, у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні», «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону № 2017-III виключно законами України визначаються, зокрема, величина порогу індексації грошових доходів громадян. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
За приписами статті 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Водночас, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб Кабінет Міністрів України постановив: відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Відтак обмеження щодо застосування строків, визначених статтею 233 КЗпП України, скасовано.
Судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.04.2023 № 104 молодший сержант ОСОБА_1 , колишній сержант резерву 4 запасної роти, який перебуває у розпорядженні командира військової частини, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 31.03.2023 № 107-РС, на посаду інструктора навчального взводу навчальної роти навчального батальйону в/ч НОМЕР_2 , вважається таким, що 11.04.2023 справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.03.2025 № 95 старшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 1 навчального взводу - викладача 4 навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_2 звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28.03.2025 №12-РС у запас, за підпунктом «б» (за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано таким, що справи і посаду 31.03.2025 здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 31.03.2025 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
З приписів частини другої статті 233 КЗпП України слідує, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Судом встановлено, що позивач звільнений з військової служби 31.03.2025 з Військової частини НОМЕР_2 , а з Військової частини НОМЕР_1 останній вибув для подальшого проходження служби в АДРЕСА_1 .
Таким чином, тримісячний строк звернення до суду необхідно обчислювати з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
31.03.2025 позивач отримав грошовий атестат, а до суду з даним позовом позивач звернувся 23.05.2025.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк на звернення до суду позивачем не пропущено.
З врахуванням наведеного, суд не знайшов правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
Керуючись ст. 121, 240, 243, 248 КАС України,
Заяву Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя А.С. Пекний