Справа № 320/27320/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

06 червня 2025 року № 320/27320/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., перевіривши матеріали адміністративного позову Резидента Італії, індивідуального підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про скасування рішення про відмову у поверненні податку на доходи фізичних осіб,

встановив:

Представник позивача Резидента Італії, індивідуального підприємця ОСОБА_1 у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про скасування рішення про відмову у поверненні податку на доходи фізичних осіб, у якому просить суд:

-Визнати протиправною відмову ГУ ДПС у м. Києві, оформлену листом від 18.03.2025 №25707/60/26-15-24-01-20-05, у задоволені подання ОСОБА_1 про повернення резиденту Італійської ОСОБА_2 (нерезиденту) помилково утриманої суми податку на доходи із джерелом їх походження з України у вигляді податку на прибуток (доходи) за ставкою 18% від прибутку (доходу) у розмірі 2 336 233, 65 грн. (два мільйони триста тридцять шість тисяч двісті тридцять три гривні шістдесят п?ять копійок) за 2020 рік, та у розмірі 361 031, 58 грн. (триста шістдесят одна тисяча тридцять одна гривня п?ятдесят вісім копійок) за 2021 рік;

-Зобов?язати Головне управління ДПС у м. Києві скласти та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві висновок про повернення громадянину Італійської ОСОБА_2 (нерезиденту) помилково сплаченої суми податку на доходи із джерелом їх походження з України у вигляді податку на прибуток (доходи) за ставкою 18% від прибутку (доходу) у розмірі 2 336 233, 65 грн. (два мільйони триста тридцять шість тисяч двісті тридцять три гривні шістдесят п?ять копійок) за 2020 рік, та у розмірі 361 031, 58 грн. (триста шістдесят одна тисяча тридцять одна гривня п?ятдесят вісім копійок) за 2021 рік за заявою від 20.02.2025 (вх. від 26.02.2025 №20661/6).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи 02.06.2025 визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.

Окремо суд вважає необхідним зазначити, що дану позовну заяву фактично передано судді для розгляду 05.06.2025 року.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що така не відповідає вимогам ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає залишенню без руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст. 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Щодо строку звернення до суду.

Як вбачається, у п. 5 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до ч. 6 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно положень ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до адміністративного суду з позовами у спорах за участю суб`єктів владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства та позовами у спорах, що виникають у зв`язку з проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу, встановлюється тримісячний строк з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених норм вказує на те, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року № 340/1019/19).

Судом встановлено, що предметом даного позову є вимога про визнання протиправним та скасування рішення контролюючого органу про відмову в поверненні надміру утриманого податку на доходи нерезидента, а також зобов`язання здійснити таке повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2020 році з доходів позивача було утримано податок на доходи нерезидента у розмірі 2 336 233,65 грн, а у першому півріччі 2021 року ще 361 031,58 грн. Загальна сума утриманого податку становить 2 697 256,23 грн. Факт утримання відповідних сум підтверджується довідками Головного управління Державної податкової служби у місті Києві:

- від 01.03.2021 № 11000/АП1/26-15-59-06;

- від 07.09.2021 № 42861/АП1/26-15-59-06-08.

Таким чином, вже у 2021 році позивачу було достеменно відомо про факт утримання податку та обсяг відповідної суми. Отже, саме з цього моменту з моменту отримання офіційної інформації про утримання податку почався перебіг 6-місячного строку на звернення до адміністративного суду, передбачений ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що направлення претензії до податкового агента у 2023 році (зокрема, звернення до ТОВ «ІНТЕР ПРОФІ» від 22.03.2023 та відповідь від 04.04.2023) не зупиняє і не поновлює перебіг процесуального строку, якщо позивач не доведе, що саме в цей час він уперше дізнався про порушення свого права.

Натомість, в матеріалах справи є документальні докази, що вже у 2021 році позивач мав об`єктивну можливість усвідомити обставини утримання податку, а отже й оскаржити їх.

У свою чергу, відповідь Державної податкової служби від 18.03.2025, якою відмовлено у поверненні податку, є лише наслідком дій, що були вчинені значно раніше у 2020 2021 роках. Тому саме ці попередні дії є предметом оскарження, а не відповідь контролюючого органу на заяву позивача 2025 року. Перебіг строку в такому випадку не переноситься на дату відповіді податкового органу.

Також, суд вважає за необхідне вказати, що встановлення процесуальних строків законом має на меті дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасне вчинення ними процесуальних дій.

Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює учасників процесу добросовісно виконувати свої обов`язки. Строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, у разі відсутності звернення до суду, відносини набувають стабільності.

Поважними причинами для поновлення строку можуть визнаватися лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волі особи, пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, та підтверджені належними доказами.

Поновленню підлягають лише ті процесуальні строки, встановлені законом, які були пропущені з поважних причин.

Суд наголошує, що процесуальний строк обчислюється не лише з моменту фактичного дізнання особи про порушення прав, а й з моменту, коли вона, діючи розумно і з належною обачністю, могла про це дізнатися.

Позивач не навів жодних належних і допустимих доказів на підтвердження поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду. Його фактична бездіяльність упродовж тривалого періоду свідчить про відсутність таких перешкод і не дає підстав для поновлення строку звернення до суду.

Незнання про порушення своїх прав внаслідок байдужого ставлення до них або свідоме уникнення отримання інформації не може вважатися поважною причиною для поновлення строку звернення до суду.

Щодо доказів, які підтверджують викладені в позові обставини.

Згідно п. 8 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Однак, перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, суд звертає увагу позивача на кілька істотних недоліків, які потребують виправлення.

З аналізу позовної заяви та наданих до неї матеріалів вбачається, що Позивач є резидентом Італійської Республіки, який здійснював підприємницьку діяльність та отримав дохід від надання послуг ТОВ «ІНТЕР ПРОФІ», зареєстрованому в Україні. Зазначений дохід був оподаткований ТОВ «ІНТЕР ПРОФІ» як податок на доходи нерезидента за ставкою 18%, відповідно до положень Податкового кодексу України та статті 15 Конвенції між Урядом України та Урядом Італійської Республіки про уникнення подвійного оподаткування.

Водночас, відповідно до положень вказаної Конвенції, дохід, що одержується резидентом однієї Договірної Держави від надання професійних послуг чи іншої діяльності незалежного характеру, оподатковується лише в цій Державі, якщо тільки така особа не має постійної бази в іншій Договірній Державі для здійснення відповідної діяльності.

Таким чином, для правильного застосування норм міжнародного договору та національного законодавства, а також для оцінки обґрунтованості позовних вимог, має істотне значення встановлення факту відсутності у Позивача постійної бази на території України під час здійснення відповідної діяльності.

Однак у поданій позовній заяві Позивач не обґрунтував, що на час укладення договорів з українським товариством та отримання доходів не мав постійної бази в Україні, а також не надав жодних документів на підтвердження цього факту.

Суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до положень статті 14 Конвенції між Урядом України та Урядом Італійської Республіки про уникнення подвійного оподаткування, доходи фізичної особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, підлягають оподаткуванню лише в державі її резидентства, якщо тільки така особа не має в іншій договірній державі (тобто в Україні) постійної бази, яка регулярно використовується для здійснення її діяльності. У разі наявності постійної бази, дохід може оподатковуватись в Україні в межах, що відносяться до такої бази.

Позивач стверджує, що не мав та не має постійної бази на території України. На підтвердження цього надано довідку про податкове резидентство Італії та відповідь італійського податкового органу. Однак суд зазначає, що зазначені документи підтверджують лише податковий статус позивача в Італії, а не факт відсутності постійної бази саме на території України.

Суд наголошує, що поняття «постійної бази» у міжнародному податковому праві тлумачиться ширше, ніж просто «офіс» або «представництво». Це може бути будь-яке місце, що використовується на регулярній основі для провадження професійної діяльності, у тому числі орендоване приміщення, робоче місце у компанії, тривале фактичне перебування на території України з метою виконання послуг тощо.

Таким чином, сам лише факт резидентства в Італії або листування з італійськими податковими органами не виключає наявності постійної бази в Україні.

У зв`язку з цим позивачу необхідно надати належні докази на підтвердження фактичної відсутності постійної бази на території України, зокрема: обставин здійснення діяльності дистанційно за межами України; відсутності офісу, обладнання, співробітників чи фізичної присутності в Україні; обмеженого характеру перебування на території України (якщо таке було); пояснень щодо характеру та способу виконання договору з ТОВ «ІНТЕР ПРОФІ»; інших документів, які підтверджують, що діяльність здійснювалась виключно з території Італії або іншої держави.

Таке обґрунтування є істотним, оскільки саме наявність або відсутність постійної бази є ключовим критерієм для визначення держави, що має право на оподаткування доходу позивача, і, відповідно, для оцінки правомірності утримання податку в Україні.

У разі неподання відповідних доказів суд буде позбавлений можливості оцінити наявність підстав для застосування положень статті 14 Конвенції, а позов може бути визнано таким, що подано без належного юридичного обґрунтування.

Підсумки суду.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Разом з тим, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Голдер проти Великої Британії» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, від 21.02.1975 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Судом враховано вимоги ч. 2 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому ст. 171 цього Кодексу.

За змістом до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, зокрема, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до ч. 5 ст. ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України , то таку слід залишити без руху та запропонувати позивачу усунути недоліки, зазначені в ухвалі суду протягом п`яти днів з дня отримання ухвали, шляхом надання:

- заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду із зазначенням доказів, що підтверджують обставини, які об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду за захистом своїх прав у строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України;

- документального підтвердження відсутності постійної бази в Україні (зокрема, довідки, листів податкових органів, пояснень щодо місця фактичного надання послуг, наявності/відсутності офісу, працівників тощо, довідки з державних органів (податкових або прикордонних) та/або інші релевантні документи.

При цьому суд роз`яснює, що під поняттям «усунення недоліку» розуміється подання в суд документу про сплату судового збору, а не сплата у встановлений строк без своєчасного надання суду доказу (документу) про сплату (відповідна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 910/10366/17).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі № 607/23244/21 (14-116цс22) апеляційному оскарженню лише разом з рішенням суду підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, якщо суд першої інстанції у цій ухвалі встановлює розмір судового збору, який позивач (заявник) має сплатити при зверненні до суду, або порядок його обчислення, однак особа не погоджується або з таким розміром, або з порядком його обчислення. Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Також не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Слід зазначити, що вказані в ухвалі суду недоліки не є надмірним формалізмом чи обмеженням доступу до правосуддя, оскільки являє собою прояв забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів адміністративного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

На підставі наведеного та керуючись ст. 160, 161, 169, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України , суд -

ухвалив:

Адміністративний позов Резидента Італії, індивідуального підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про скасування рішення про відмову у поверненні податку на доходи фізичних осіб залишити без руху.

Позивачу надається п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення зазначених вище недоліків.

У разі невиконання вимог ухвали суду в зазначений строк, позовну заяву Резидента Італії, індивідуального підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про скасування рішення про відмову у поверненні податку на доходи фізичних осіб вважати неподаною та повернути з усіма доданими до неї документами.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Вісьтак М.Я.