Справа № 160/4909/25
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2025 року Справа № 160/4909/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Калугіної Н.Є.,
при секретарі судового засідання - Корольової Г.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Сидорової О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду за правилами загального позовного провадження справу №160/4909/25 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням його уточнень (зменшення), які прийняті судом, просить суд:
- одноразової грошової допомоги в розмірі посадового окладу прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2024 році, що пов`язано із переведенням ОСОБА_1 на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість (населений пункт) в червні 2024 року (з м. Дніпра до м. Запоріжжя), на підставі статті 120 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про оплату праці», із врахуванням пункту 1 постанови КМУ від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість»;
- допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , як прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, на підставі статті 82 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» та статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
- грошової компенсації за всі не використані ОСОБА_1 в 2024 році дні щорічної відпустки, а саме за основну відпустку (30 календарних днів) та додаткову оплачувану відпустку (15 календарних днів), згідно ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», на підставі ст. 83 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону України «Про відпустки»;
- одноразову грошову допомогу в розмірі посадового окладу прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2024 році, що пов`язано із переведенням ОСОБА_1 на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість (населений пункт) в червні 2024 року (з м. Дніпра до м. Запоріжжя), на підставі статті 120 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про оплату праці», із врахуванням пункту 1 постанови КМУ від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість»;
- допомогу для оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , як прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури, на підставі статті 82 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» та статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
- грошову компенсацію за всі не використані ОСОБА_1 в 2024 році дні щорічної відпустки, а саме за основну відпустку (30 календарних днів) та додаткову оплачувану відпустку (15 календарних днів), згідно ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», на підставі ст. 83 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», із урахуванням раніше виплачених сум.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що в порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України, повний розрахунок при звільненні із органів Запорізької обласної прокуратури до цього часу не проведений, оскільки йому не виплачені всі суми коштів, які належать при звільненні, згідно Закону. Зокрема, позивач з посиланням на постанову КМУ від 02.03.1998 за №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», вважає, що йому належить до виплати допомога при переведенні на роботу в іншу місцевість, оскільки наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1217к від 07.06.2024, з 11.06.2024 ОСОБА_1 , було звільнено з посади прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра (м. Дніпро) в порядку переведення до органів Запорізької обласної прокуратури (стаття 38 Закону України «Про прокуратуру»).
Щодо допомоги на оздоровлення, позивач зазначає, що листами Запорізької обласної прокуратури № 07-16ВИХ-25 07-22-24 від 13.01.2025 та № 07-28ВИХ-25 07-22-24 від 24.01.2025 відмовлено у виплаті допомоги для оздоровлення за 2024 рік, у зв`язку з тим, що позивачу не надавалась щорічна основна відпустка, а з 01.07.2024 по 14.07.2024 позивач перебував у додатковій відпустці, як учасник бойових дій, у зв`язку із невикористанням позивачем щорічної відпустки за 2024 рік матеріальна допомога на оздоровлення виплачена не була. Таку відмову позивач вважає протиправною.
Щодо компенсації за невикористані дні відпустки, позивач зазначає, в порушення ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні з органів прокуратури 29.01.2024 Відповідач безпідставно не виплатив грошову компенсацію за всі не використані позивачем в 2024 році дні щорічної відпустки, а саме за основну відпустку (30 календарних днів) та додаткову оплачувану відпустку (15 календарних днів), згідно ст.82 Закону України «Про прокуратуру».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 відкрито провадження у даній справі, повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.03.2025, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
А також витребувано у Запорізької обласної прокуратури у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву:
- інформацію про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату та всі інші виплати за 2024-2025, про нараховані та виплачені останньому суми при звільненні (проведення розрахунку), а також на підставі цих даних розрахунок середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , як прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки;
- інформацію щодо виплати/невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №255 від 02.03.1998 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», в розмірі посадового окладу прокурора відділу обласної прокуратури, визначеного згідно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2024 році та підстав невиплати одноразової грошової допомоги (у разі її невиплати);
- інформацію щодо виплати/невиплати позивачу допомоги на оздоровлення за 2024 рік та підстав невиплати допомоги на оздоровлення (у разі її невиплати);
- інформацію щодо використаних позивачем днів щорічної та додаткової відпустки у 2024 році та відомості щодо виплати/невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані позивачем в 2024 році дні щорічної відпустки за 2024 рік та підстав невиплати компенсації (у разі її невиплати).
Згідно наданого відповідачем відзиву на позов, відповідач позов не визнає, просить відмовити у його задоволенні, зазначив, що при звільненні ОСОБА_1 із Запорізької обласної прокуратури йому було виплачено всі суми, які підлягали виплаті. При цьому, зазначає, що допомога у зв`язку із переведення на роботу у іншу місцевість не виплачена з огляду на те, що позивача було звільнено із Дніпропетровської обласної прокуратури, а ні переведено до Запорізької обласної прокуратури. Також зазначив, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не надавалась щорічна основна відпустка у період роботи в Запорізькій обласній прокуратурі, підстав для її виплати не має. До того ж, сума компенсації за невикористані дні відпустки позивачу виплачено за період його роботи у Запорізькій обласній прокуратурі з 12.06.2024 по 18.09.2024.
Від відповідача на виконання вимог суду надані документи.
Згідно наданої позивачем відповіді на відзив, позивач не погоджується з доводами викладеними у відзиві, зазначає, що відзив не містить жодного обґрунтованого доводу (з посиланням на конкретні норми Закону) що спростовує вказані в позовній заяві обставини неповного розрахунку при звільненні та невиплати відповідачем всіх належних позивачу сум.
Зокрема, позивач зазначає, що конкурсний відбір до прокуратур обласного рівня, який проводиться Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів, не позбавляє права прокурорів, що переводяться за результатами такого конкурсу на роботу в інший населений пункт, одержати передбачені законодавством гарантії та компенсації для таких працівників, у т.ч. отримати одноразову допомогу при переведенні на роботу в іншу місцевість. Жодною нормою законодавства не передбачено, що прокурор якого призначено на посаду з іншого органу прокуратури за результатами конкурсного відбору, позбавляється права на гарантії та компенсації, визначені для працівників, яких переведено на роботу в іншу місцевість, згідно ст.120 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці».
Також позивач зазначив, що він, як особа з інвалідністю внаслідок війни, мав право відразу після призначення на посаду в Запорізькій обласній прокуратурі отримати щорічну основну відпустку повної тривалості за 2024 рік, в зручний для нього час, тобто без обов`язкового включення чи дотримання графіку відпусток. Це прямо передбачено ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позбавивши позивача права на отримання основної щорічної відпустки за 2024 рік, надавши на власний розсуд позивачу інший вид відпустки (додаткову, як УБД), відповідач також позбавив позивача можливості отримати матеріальну допомогу на оздоровлення, право на одержання якої гарантоване законодавством.
Від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно змісту яких, позивач не належить до категорії працівників, переведених на іншу роботу, оскільки відповідно до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 10.06.2024 № 500к він призначений на посаду прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури за результатами конкурсного відбору, який проведений незалежним окремим органом - кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів. У даному випадку ОСОБА_1 не переведено, а призначено на посаду до іншого органу прокуратури - Запорізької обласної прокуратури. Наявність погодження між працівником і роботодавцем, передбаченого ч. 3 ст. 120 КЗпП, не може бути доведена позивачем, оскільки не існувало трудових відносин щодо переведення ОСОБА_1 . Окрім того, відповідно до позначки в паспорті ОСОБА_1 має реєстрацію місця проживання у м. Запоріжжя. Також зазначив, що у зв`язку з невикористанням щорічної відпустки у 2024 році, матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_1 не нараховувалася та виплачена не була. Щодо твердження позивача про те, що відповідач ігнорує спеціальну норму щодо надання певним категоріям працівників відпусток повної тривалості у перший рік роботи, відповідач зазначив, що, ОСОБА_1 мав право використати щорічну відпустку повної тривалості - 30 календарних днів та додаткову відпустку у зв`язку з наявністю у нього стажу роботи в органах прокуратури понад 10 років - 15 календарних днів, проте норма ст. 10 Закону України «Про відпустки» розповсюджується на використання відпусток, а не на компенсації днів відпусток при звільненні.
25.03.2025 від позивача надійшла заява про уточнення (зменшення) позовних вимог, які зводять до того, що позивачу відповідачем донараховано та виплачено суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, тому позивач не змінюючи формулювання позовних вимог, лише просить додати до зобов`язальної частини позову в частині компенсації за невикористані дні відпустки слова: «з урахуванням раніше виплачених сум».
Протокольною ухвалою від 25.03.2025 підготовче засідання відкладено на 17.04.2025.
Від Запорізької обласної прокуратури надійшли пояснення по справі.
Протокольною ухвалою від 17.04.2025 суд витребував у Дніпропетровської окружної прокуратури докази по справі, про що Дніпропетровську обласну прокуратуру повідомлено повісткою, розгляд справи відкладено на 01.05.2025.
17.04.2025 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.
Від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшли витребувані судом докази, які містять суперечливу інформацію в частині невикористаних позивачем днів відпустки станом на 11.06.2024.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 повторно витребувано достовірні відомості щодо кількості днів невикористаної щорічної (основної та додаткової) відпустки у 2024 році ОСОБА_1 , за які Дніпропетровською обласною прокуратурою виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при переведені до Запорізької обласної прокуратури, згідно з наказом від 07.06.2024 №1217к (із визначенням окремо днів щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки).
Протокольною ухвалою від 01.05.2025 продовжено підготовче провадження на 30 днів до 19.05.2025, відкладено розгляд справи на 20.05.2025.
Від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшли витребувані судом докази.
Від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.
19.05.2025 від позивача надійшла заява про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій він зазначив про порушення відповідачем порядку визначення середньоденного заробітку для обчислення компенсації за невикористані дні відпустки та просив, не змінюючи формулювання позовних вимог, лише додати до зобов`язальної частини позову в частині компенсації за невикористані дні відпустки слова: «з урахуванням раніше виплачених сум».
При цьому, також просив не розглядати (вважати недійсною) подану 24.03.2025 заяву про уточнення позовних вимог.
Заява позивача прийнята протокольною ухвалою від 20.05.2025 до розгляду.
Також судом протокольною ухвалою від 20.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 05.06.2025.
В судовому засіданні 05.06.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.
Заслухавши доводи представників учасників процесу, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 у період з 14.09.2023 по 07.06.2024 працював у на посаді прокурора в Центральній окружній прокуратурі Дніпропетровської області.
Наказом Дніпропетровської обласної прокуратури від 07.06.2024 №1217к позивача з 11.06.2024 звільнено з посади прокурора Центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області в порядку переведення до органів Запорізької обласної прокуратури (ст 38 Закону України «Про прокуратуру»).
Наказом Запорізької обласної прокуратури від 10.06.2024 №500к позивача призначено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури з 12.06.2024. Підстава: заява ОСОБА_1 , подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокуратури від 04.06.2024 №07/3/3-1909вих-24.
14.06.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання частини щорічної відпустки у 2024 році тривалістю 14 календарних днів з 01 по 14 липня 2024 року та з виплатою допомоги на оздоровлення за 2024 рік.
Наказом від 14.06.2024 №465к позивачу надана додаткова оплачувана відпустка за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій, з 014 по 14 липня 2024 року.
18.09.2024 позивача мобілізовано до лав ЗСУ та наказом від 24.09.2024 №869к позивача увільнено від виконання службових обов`язків на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури з 18.09.2024 та збережено ОСОБА_1 на період проходження служби або до дня фактичного звільнення місце роботи на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури.
При цьому, позивач листом від 03.12.2024 звернувся до Запорізької обласної прокуратури з проханням надати інформацію щодо нарахованої (отриманої) заробітної плати, матеріальних допомог та інших виплат в 2024 році (надати довідку про отримані доходи); щодо використаних в 2024 році відпусток, з наданням засвідчених копій наказів та рапортів про надання цих відпусток.
У відповідь на вказаний лист Запорізька обласна прокуратура листом від 19.12.2024 №07-22-24 зазначила, що за час роботи в Запорізькій обласній прокуратурі позивачу надано відпустку тривалістю 14 календарних днів на підставі ст. 162 Закону України «Про відпустки» як учаснику бойових дій, та надала довідку про заробітну плату станом на 01.12.2024 i копію розрахункового листа за 2024 рік.
25.12.2025 позивач звернувся до Запорізької обласної прокуратури з заявами про виплату допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 10 Закону України «Про відпустки» та про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі посадового окладу прокурора відділу обласної прокуратури, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2024 році, що пов`язано із переведенням на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість (населений пункт) в червні 2024 року (з м. Дніпра до м. Запоріжжя), на підставі ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови КМУ №255 від 02.03.1998 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість».
Відповідач листом від 13.01.2025 №07-22-24 відмовив позивачу у виплаті допомоги для оздоровлення за 2024 рік та одноразової грошової допомоги у зв`язку із переведенням на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість (населений пункт) в червні 2024 року, та повідомлено про те, що з 01.07.2024 по 14.07.2024 позивача отримано додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період роботи у Запорізькій обласній прокуратурі позивачу на надавалась основна щорічна відпустка, тому підстав для виплати допомоги на оздоровлення у 2024 році не має. Щодо одноразової грошової допомоги у зв`язку із переведенням на роботу до іншого органу прокуратури в іншу місцевість, відповідач у листі зазначив, що позивач не відноситься до категорії працівників переведених на іншу роботу, оскільки, відповідно до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 10.06.2024 № 500к позивача призначено на посаду прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури за результатами конкурсного відбору. Окрім того, відповідно до позначки в паспорті, позивач має реєстрацію місця проживання у м. Запоріжжя.
Наказом Запорізької обласної прокуратури від 22.01.2025 №54к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури за власним бажанням з 29.01.2025.
Отже, вважаючи, що йому не в повній мірі проведено розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України «Про прокуратуру», є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до вимог частини 3 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
При звільненні працівника, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Так, спірними у даній справі є питання щодо наявності у позивача права на виплату йому допомоги на оздоровлення за 2024 рік, допомоги у зв`язку із переведенням на роботу у іншу місцевість та компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки у кількості 30 та 15 днів, відповідно.
Щодо допомоги на оздоровлення.
Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 82 Закону України "Про прокуратуру", прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора; прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Отже, матеріальна допомога на оздоровлення є соціальною грошовою виплатою працівникам при наданні щорічної відпустки (або її частини) за відповідний робочий рік.
Щорічна основна відпустка надається працівнику на підставі його заяви або відповідно до графіка відпусток і оформлюється наказом (розпорядженням) про надання відпустки.
Виходячи із приписів статті 3 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника роботодавець може виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення лише у випадку, якщо перед звільненням працівнику надана відпустка з наступним звільненням.
Отже, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за минулі роки після звільнення працівника законодавством не передбачена.
Також згідно статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасники бойових дій мають право на використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Судом встановлено, що у період з 01.01.2024 по 11.06.2024 (період роботи позивача у Дніпропетровській обласній прокуратурі) позивачу не виплачувалась допомога на оздоровлення, також у період з 12.06.2024 по 18.09.2024 (період роботи позивача у Запорізькій обласній прокуратурі) позивачу також не виплачувалась допомога на оздоровлення.
На підставі наказів Дніпропетровської обласної прокуратури від 04.03.2024 №428к та від 25.03.2024 №575к, судом встановлено, що позивачу надана частину щорічної відпустки терміном 1 календарний день 05.03.2024 та частину щорічної відпустки терміном 1 календарний день 09.04.2024.
На підставі наказу Запорізької обласної прокуратури від 14.06.2024 № 456к позивачу надано 14 календарних днів додаткової відпуски як учаснику бойових дій з 01.07.2024 по 14.07.2024. З даним наказом позивача ознайомлено, що свідчить викладене в позові власне підтвердження.
Однак, з аналізу норм статті 82 Закону України «Про прокуратуру» та приписів Закону України «Про відпустки» вбачається, що допомога на оздоровлення виплачується одночасно із наданою щорічною відпусткою (її частиною).
Судом не встановлено, що відповідачем надавалась позивачу щорічна відпустка або її частина, що передбачена ст. 82 Закону про прокуратуру, відповідно, підстав для нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення у Запорізької обласної прокуратури не було.
Однак, незважаючи на вимоги заяви, відповідачем на підставі наказу від 14.06.2024 №456к надано додаткову відпустку як учаснику бойових дій, відповідно, допомогу на оздоровлення не виплачено.
Проте, суд зазначає, що позивачем наказ від 14.06.2024 №456к до суду не оскаржений, використання позивачем відпустки з 01.07.2024 по 14.07.2024 свідчить про погодження позивачем з наданою йому відпусткою, а також про те, що дія наказу від 14.06.2024 №456к вичерпалась шляхом його реалізації, тому, у суду відсутні будь-які підстави надавати оцінку діям відповідача щодо надання позивачу відпустки з 01.07.2024 по 14.07.2024 як учаснику бойових дій, а також правову оцінку наказу від 14.06.2024 №456к.
Враховуючи, що відповідачем основна щорічна відпустка (або її частина) позитвачу за період його роботи у Запорізькій обласній прокуратурі не надавалась, підстав для виплати позивачу допомоги на оздоровлення під час його звільнення не має, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині виплати компенсації за невикористані дні відпустки.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок та строки розрахунку з прокурором при звільненні, а також виплата компенсації за не використані дні відпусток.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання виплати компенсації за невикористані дні відпусток підлягає розгляду в порядку визначеному приписами Кодексу законів про працю України, Закону України "Про відпустки", постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 зі змінами, внесеними постановою № 957 (далі Порядок 100).
В силу вимог ч.ч. 1, 3 ст. 83 КЗпП України та ч. ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпусток. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 Закону «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Механізм обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки визначається за правилами, закріпленими у п. п. 2, 5, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 зі змінами, внесеними постановою № 957.
Згідно з абзацом 1 пункту 7 розділу IV Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Разом з тим, як зазначає позивач, спірним в цій частині позовних вимог є два питання: 1) кількість днів невикористаної відпустки, 2) порядок обрахунку компенсації.
Щодо кількості днів невикористаної позивачем відпустки у 2024 році.
Як встановлено судом, з 01.01.2024 по 11.06.2024 позивач працював у Дніпропетровській обласній прокуратурі, з 12.06.2024 по 17.09.2024 позивач працював у Запорізькій обласній прокуратурі, та з 18.09.2024 був мобілізований до лав ЗСУ із збереженням посади, але без збереження заробітної плати.
Згідно ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Обставини щодо наявності у позивача права на додаткову відпустку, як особі, яка має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років сторонами не оспорюються, також відповідачем про це підтверджено у рапорті від 06.03.2025 (а.с. 93 т.1), згідно якого позивачу у березні 2025 року виплачена відповідна компенсація.
Також судом встановлено, що позивач має право на основну щорічну відпустку, додаткову відпустку як учаснику бойових дій.
Згідно матеріалів справи, у 2024 році позивач отримав 2 дні основної відпустки у період роботи у Дніпропетровській обласні прокуратурі, та 14 днів додаткової відпустки як учасник бойових дій у період роботи у запорізькій обласній прокуратурі.
Відповідно, позивачем у 2024 році не використано 28 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 днів додаткової відпустки як особі, яка має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.
За період роботи у Запорізькій обласній прокуратурі (з 12.06.2024 по 18.09.2024) кількість невикористаних днів основної щорічної відпустки складає 8 днів, та додаткової відпустки як особі, яка має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років 4 дні.
До такого висновку суд дійшов виходячи з такого:
1) 12 місяців (2024 рік) =30 днів основної щорічної відпустки
Період роботи позивача у Запорізькій обласній прокуратурі 98 днів, або 3 місяці 6 днів (12.06.2024 по 18.09.2024).
30/12 місяців =2,5 днів на місяць, або 8 днів за 3 місяці та 6 днів (враховуючи математичне округлення).
2) 12 місяців (2024 рік) = 15 календарних днів додаткової відпустки, як особі яка має стаж у органах прокуратури понад 10 років.
Період роботи позивача у Запорізькій обласній прокуратурі 98 днів, або 3 місяці 6 днів (12.06.2024 по 18.09.2024).
15/12=1,25 на місяць або 4 дні за 3 місяці та 6 днів (враховуючи математичне округлення).
Згідно матеріалів справи та доводів відповідача, позивачу під час звільнення сплачено компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за 8 днів, та вже після звільнення (06.03.2025) ще за 4 дні невикористаної додаткової відпустки.
Отже, суд не вбачає протиправної бездіяльності відповідача у визначенні днів невикористаних позивачем відпусток (основної та додаткової) за період роботи у Запорізькій обласній прокуратурі з 12.06.2024 по 18.09.2024 під час нарахування позивачу відповідної компенсації.
Щодо порядку нарахування компенсації, суд зазначає таке.
Згідно п.2 Розділу ІІ Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць
Отже, при обчисленні компенсації за дні невикористаної відпустки, середній заробіток обраховується виходячи із виплат за 12 місяців попереднього періоду або від фактично відпрацьованого часу.
Як зазначає відповідач, позивачу під час звільнення у січні 2025 року компенсація за невикористані дні відпустки нараховувалась виходячи із фактично відпрацьованого часу з липня 2024 по грудень 2024.
Разом з тим, згідно абзацу 7 п.2 Розділу ІІ Порядку №100, час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Відповідно до п. 7 розділу IV Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Згідно абз. 2 п. 3 Порядку №100, суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Таким чином, для обрахунку середньої заробітної плати для визначення компенсації за дні невикористаної відпустки слід брати період з 12.06.2024 по 17.09.2024, оскільки з 18.09.2024 позивача мобілізовано до лав ЗСУ із збереженням посади, однак, без збереження заробітної плати.
При чому, із цього періоду необхідно виключити неробочі (вихідні) та період перебування позивача на лікарняному у липні 2024 року 10 днів, що підтверджується розрахунковим листом за 2024 рік (а.с. 28 т.1).
Судом встановлено, що за період з 12.06.2024 по 17.09.2024 позивачем відпрацьовано 60 робочих днів (з урахуванням лікарняного 10 днів та вихідних днів).
При цьому, суд наголошує, що для обрахунку середнього заробітку, який застосовується під час нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки враховуються виплати за відпрацьований час з урахуванням податків та зборів, а також включається допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (п.4 розділу ІІІ Порядку№100).
Отже, середньоденний заробіток становить 178937,86/60=2982,30 грн.
Проте, позивачу такої компенсації сплачено у розмірі 6016,40 грн під час звільнення у січні 2025 та 3008,20 грн після звільнення, згідно наказу відповідача від 06.03.2025 №162к.
При цьому, згідно доводів відповідача, компенсація за невикористані дні відпустки нараховувалась виходячи із розрахункового періоду з липня 2024 по грудень 2024, виходячи із заробітку за цей період 138376,86 грн (як встановлено судом з виключенням із сум заробітку сум податків та зборів та допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю). На підставі цих даних відповідачем обчислено середньоденну заробітну плату у розмірі 752,05 грн.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем здійснено нарахування компенсації за невикористані дні відпустки з порушенням норм Порядку №100, що є підставою для висновку про порушення прав позивача в цій частині позовних вимог.
Щодо допомоги у зв`язку із переведенням позивача на роботу в іншу місцевість.
Згідно статті 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Відповідно до статті 120 Кодексу законів про працю України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.
Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.
Працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.
Розміри компенсації, порядок їх виплати та надання гарантій особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв`язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством.
Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 2 березня 1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (далі Постанова № 255).
За пунктом 1 Постанови, установлено, що працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються, зокрема: одноразова допомога самому працівникові в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника.
Працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами "а", "б", "в" і "д" цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.
Згідно з пунктом 4 Постанови № 255, усі витрати на виплату сум компенсації несе те підприємство, установа або організація, до яких переводиться, направляється або якими приймається працівник.
Отже, згідно наведених норм, виплата одноразової допомоги виплачується працівникам, які переведенні на іншу роботу і це пов`язано із переїздом до іншої місцевості, тоді як не є обов`язковою виплата одноразової допомоги, у разі коли працівник переїзжає у іншу місцевість у зв`язку з прийомом його (за попередньою домовленістю) на роботу. В такому разі допомога виплачується за погодженням сторін.
Матеріали справи свідчать, що позивач, на підставі наказу Дніпропетровської обласної прокуратури від 07.06.2024 №1217к з 11.06.2024 звільнено з посади прокурора Центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області в порядку переведення до органів Запорізької обласної прокуратури (ст 38 Закону України «Про прокуратуру»).
Наказом Запорізької обласної прокуратури від 10.06.2024 №500к позивача призначено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури з 12.06.2024. Підстава: заява ОСОБА_1 , подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокуратури від 04.06.2024 №07/3/3-1909вих-24.
За положенням статті 38 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може бути переведений за його згодою до іншого органу прокуратури, у тому числі вищого рівня, на вакантну або тимчасово вакантну посаду. Переведення до органу прокуратури вищого рівня здійснюється за результатами конкурсу, порядок проведення якого визначається відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження. Конкурс має включати в себе оцінку професійного рівня, досвіду, морально-ділових якостей прокурора та перевірку його готовності до здійснення повноважень в іншому органі прокуратури, у тому числі вищого рівня.
Умовою участі прокурора в конкурсі є подання ним заяви про переведення, а також наявність відповідного стажу роботи на посаді прокурора, передбаченого частинами другою і третьою статті 27 цього Закону. Відповідний конкурс проводиться відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження.
Згідно подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04.06.2024 № 07/3/3-1909вих24 про призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури, кандидатуру позивача внесено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури, як такого, що є переможцем конкурсу на зайняття вакантних посади та тимчасово вакантних посад прокурорів в обласних, спеціалізованих на правах обласних прокуратурах в порядку переведення до органу прокуратури вищого рівня, оголошеного рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 24.01.2024 №1пп-24.
Отже, враховуючи норми статті 38 Закону про прокуратуру та обставини цієї справи, судом встановлено, що позивача переведено до Запорізької обласної прокуратури на посаду прокурора відділу.
Таким чином, суд вважає слушними доводи позивача про те, що відповідач, як установа, до якої переведено позивача, мала виплатити позивачу допомогу у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість у розмірі 1 посадового окладу.
Судом не приймаються як необґрунтовані доводи відповідача про те, що позивач не належить до категорії працівників, переведених на іншу роботу, оскільки такі доводи відповідача спростовуються наведеними вище висновками суду.
Також є хибними доводи відповідача про те, позивачу не належить до виплати спірна допомога, тому що місце реєстрації позивача у місті Запоріжжя, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджений факт переведення позивача на роботу в іншу місцевість, інших умов виплати допомоги нормами законодавства не визначено.
Суд наголошує, що при зверненні із заявою до відповідача щодо здійснення виплати позивач посилався саме на ч.2 ст.120 КЗпП, яка регулює виключно виплати при переведенні на іншу роботу в іншу місцевість.
Відповідно, обставини переведення позивача на роботу у іншу місцевість, не стосуються переїзду, у зв`язку з прийняттям його (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, оскільки позивача переведений на роботу на посаду прокурора за ст. 38 Закону України «Про прокуратуру».
Таким чином, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для виплати позивачу одноразової допомоги при переведенні на роботу в іншу місцевість.
Разом з тим, судом встановлено, що позивач до свого звільнення заявами від 25.12.2024 та від 14.01.2025 звертався до відповідача про виплату йому, зокрема, допомоги у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість, проте, відповідач у листах від 13.01.2025 №07-22-24 та від 24.01.2025 №07-22-24 відмовив позивачу у її виплаті.
На підставі зазначеного, з метою повного та ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною відмову Запорізької обласної прокуратури у нарахуванні та виплаті позивачу допомоги у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість.
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи встановлені судом обставини, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності при безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 2, 5, 241-246, 255, 295, 297 КАС України суд
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Запорізької обласної прокуратури у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги у зв`язку із переведенням на роботу в іншу місцевість, у відповідності до ст. 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» від 2 березня 1998 № 255.
Визнати протиправними дії Запорізької обласної прокуратури щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати у належному розмірі грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 06.06.2025 року.

Суддя Н.Є. Калугіна