Справа № 440/12422/24
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/12422/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Довгопол М.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Полтавській області №25 від 18 вересня 2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Полтавській області №1471 від 18.09.2024 про скасування посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в Полтавській області поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 (запис №822), виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що мотиви та підстави скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну і посвідки на постійне проживання не узгоджуються зі змістом пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію". З рішення про примусове повернення до країни походження вбачається, що Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБУ листом від 13.08.2024 повідомив відповідачу інформацію стосовно причетності позивачки до діяльності, спрямованої на загрозу національній безпеці України. Однак, в цьому ж рішенні не вбачається, що відповідач робив запити для отримання інформації, яка на виконання вимог пунктом 23 Порядку повинна бути проаналізована для прийняття рішення, натомість відповідач прийняв рішення №7 про скасування дозволу на імміграцію позивачки на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" та виданої на його підставі посвідки. У рішенні відповідача про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №016575 від 18.09.2024 відсутня будь-яка інформація, які дії ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці чи громадському порядку в Україні, які неправомірні дії (бездіяльність) вчинила ОСОБА_1 , не наведено жодних доказів такої інформації або таких дій. Оскаржувані рішення не містять посилань на будь-які інші докази чи будь-яку іншу інформацію. Позивач наголошувала, що жодних протиправних дій на території України чи на території інших держав не вчиняла, жодної загрози національній безпеці чи громадському порядку в Україні не становить. Натомість висновки відповідача ґрунтуються на абстрактній інформації, без зазначення конкретних протиправних дій з боку позивача, що свідчить про однобічність та упередженість при винесенні оскаржуваних рішень. На переконання позивача, припущення відповідача про наявність ознак фіктивності шлюбів, які укладала ОСОБА_1 , є необґрунтованими, надуманими, голослівними та взагалі нічим не підтверджені, а більше того не визнані фіктивними в порядку, визначеним чинним законодавством, та взагалі ніким не оспорені. Жодних доказів нелегальної імміграції осіб немає, адже всі чоловіки, з якими позивачка укладала шлюби в встановленому законом порядку, після відповідних перевірок отримували від Управління ДМСУ дозволи на імміграцію законним чином, при цьому фактів укладення фіктивного шлюбу та визнання його недійсним не було. Управлінням ДМСУ не ставився під сумнів жодний шлюб в той конкретний час та визнавався Управлінням ДМСУ законним та дійсним в кожному з описаних випадків.

Також позивачем зазначено, що скасування їй дозволу на імміграцію в Україну буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, оскільки відповідачем не враховано наявність у позивача родини, яка на законних підставах проживає на території України, та не враховано настання негативних наслідків щодо обмеження (порушення) права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця. Зауважено, що разом із позивачкою УДМС надало дозвіл на імміграцію її неповнолітньому сину ОСОБА_3 , якому дозвіл на імміграцію не скасовано. Дитина повністю соціалізувалася в Україні, відвідує українську школу, має багато друзів. Позивачка є одинокою матір`ю, син повністю перебуває на утриманні та вихованні позивачки, батька немає, участі у вихованні і спілкуванні з сином не приймає. Оскаржуване рішення несе негативні наслідки щодо обмеження (порушення) права на «сімейне життя» у випадку депортації позивачки та роз`єднання сім`ї, що не допускається чинним законодавством та міжнародними актами.

Крім того, виконання оскаржуваних рішень фактично призведе до роз`єднання неповнолітнього сина із матір`ю, яка самостійно його виховує, що порушує ст. 9 Конвенції про захист прав дитини.

Поміж іншого, у позовній заяві вказано, що ОСОБА_1 тривалий час проживає в Україні та здобула високу ділову репутацію перекладача. Фактично скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію призведе до позбавлення права вірменської національної меншини користуватися послугами перекладача та, відповідно, права на доступ до правосуддя. При цьому ОСОБА_1 є мало не єдиним перекладачем із вірменської мови на українську і не лише на території Полтавської області, а й в Україні.

2. Стислий зміст заперечень відповідача

У відзиві на позовну заяву (т.1, а.с. 169-174) представник Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їхньому задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржувані рішення прийняті УДМС правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки дії позивачки становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні. Вказувала, що до УДМС 22.08.2024 за вхідним № 9040/1/5301-24 з ДМС України надійшло подання Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 13.08.2024 № 30/3/1-8535 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до інформації, зазначеної у поданні Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 13.08.2024 № 30/3/1-8535 (далі - подання), громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 за наявними даними причетна до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого "міграційного ризику" та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Так, за інформацією, підтвердженою записами в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 з 2014 року по теперішній час перебувала у нетривалих зареєстрованих шлюбах з сімома іноземними громадянами, які в подальшому зверталися до територіальних органів ДМС України із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого вони були документовані посвідками на постійне проживання.

Представник відповідача зауважувала, що у ході розгляду вищевказаного подання УДМС проведено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та встановлено, що позивачка багаторазово (з 2018 року по 2023 перебувала у нетривалих зареєстрованих шлюбах з сімома іноземними громадянами) реєструвала шлюб з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіального підрозділу або органу ДМС (м. Харків, м. Дніпро) із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання. 26.08.2024 у своїх поясненнях ОСОБА_1 не заперечувала фактів укладення нею семи шлюбів у період з 17.01.2018 по 21.04.2023 з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіальних органів ДМС із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну. Доказів на підтвердження наявності стосунків до шлюбу, спільного проживання як чоловіка та дружини щодо кожного з наречених ОСОБА_1 надати не змогла. Більш того, ОСОБА_1 не змогла навіть назвати імен жодного зі своїх колишніх чоловіків, а також повідомити будь-які відомості про них (окрім факту іншого віросповідування - Іслам). Підтвердила факт оформлення іноземними громадянами (чоловіками) посвідок на постійне проживання в період та з підстав реєстрації шлюбів з ними. Зі слів опитуваної - іноземці за її потребою надавали фінансову допомогу готівкою в різних сумах (від 1000 грн до 5000 грн), участь у вихованні дітей не брали та їх не бачили. Системний аналіз положень Сімейного кодексу України, наданих ОСОБА_1 пояснень разом з іншими фактами в сукупності дає підстави стверджувати про наявність ознак фіктивності укладених ОСОБА_1 шлюбів з громадянами іноземних держав.

Виходячи з вищевикладеного, представник відповідача вважає, що враховуючи військово-політичну ситуацію на території нашої держави, керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 12, частиною першою статті 13 Закону України "Про імміграцію", пунктами 21-23 Порядку провадження, підпунктом 1 пункту 64, підпунктом 4 пункту 72 Порядку оформлення, УДМС 18.09.2024 прийнято обґрунтовані рішення про скасування дозволу на імміграцію в частині, що стосується громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 09.11.2023, строком дії до 08.11.2033.

3. Процесуальні дії по справі

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/12422/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання дій протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Залучено до участі в адміністративній справі №440/12422/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01601). У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалами суду від 01.11.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про виклик свідків; відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження; відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (т. 1, а.с. 155, 159, 163).

Ухвалою суду від 11.11.2024 заяву представника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про продовження процесуального строку - задоволено. Продовжено Управлінню Державної міграційної служби України в Полтавській області строк для подання витребуваних ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 засвідчених копій усіх матеріалів справи ОСОБА_1 до 15.11.2024 (т. 1, а.с. 182).

27.11.2024 до суду від третьої особи Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України надійшли письмові пояснення по суті спору (том 4 а.с. 34-36), в яких зазначено, що ДКІБ діяло у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. На підставі норм чинного законодавства ДКІБ як функціональним підрозділом ЦУ СБ України у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національних інтересів, національній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України та виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки з урахуванням отриманої оперативної інформації щодо причетності позивачки до організації та функціонування каналу нелегальної міграції вихідців з країн так званого "міграційного ризику" та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України, було направлено до Державної міграційної служби України обґрунтоване (із зазначенням підтверджуючих відомостей) подання від 13.08.2024 №30/3/1-8535 щодо розгляду питання про скасування дозволу на міграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивачки.

Ухвалою суду від 02.12.2024 повторно витребувано від Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують те, що дії іммігранта ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, та послугували підставою для направлення подання 13.08.2024 № 30/3/1-8535 (т. 1, а.с. 60).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

03.11.2016 громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до УДМС в Полтавській області із заявою про надання їй та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки вона понад два роки перебуває у шлюбі з громадянином України (том 1 а.с. 190).

Чоловік заявниці на час подання заяви був громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 13.11.1996 Нововодолазьким РВ УМВС України в Полтавській області (том 1 а.с. 210-211).

До матеріалів особової справи долучені нотаріально завірені переклади свідоцтв про народження дітей заявниці, відповідно до яких у графі відомості про батька дитини зазначено щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_5 , щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_5 (том 1 а.с. 214-215, 237-238).

Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок та не виявлення підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію 09.10.2017 Управлінням ДМС України в Полтавській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (том 2 а.с. 29).

На підставі вказаного рішення Управлінням 09.10.2017 оформлено дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 2 а.с. 30) (з урахуванням висновку про внесення змін (виправлення описки) до дозволу на імміграцію в Україну від 06.07.2023, згідно з яким виправлено описку у дозволі на імміграцію в Україну, на підставі якого громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 та її неповнолітні діти документовані посвідками на постійне проживання в Україні з « 11.10.2017 № 5/23110» на « 09.10.2017» (т. 3, а.с. 124 - 125).

09.11.2017 громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 вперше документована посвідкою на постійне проживання НОМЕР_4 (том 3 а.с. 55).

У квітні 2018 року Управлінням проведено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 (том 2 а.с. 83-84).

Згідно з висновком перевірки громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована посвідкою на постійне проживання в Україні відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

27.08.2019 дитина ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 (т. 2, а.с. 119), а 24.09.2021 - посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_6 (т. 2, а.с. 191)

Між тим, 26.09.2022 УДМС України в Полтавській області відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняло рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №14 та рішення про скасування посвідки на постійне місце проживання № НОМЕР_7 (том 3 а.с. 1-2).

На підставі заяви від 21.11.2022 громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання НОМЕР_8 , строком дії до 28.11.2032, в порядку обміну, у зв`язку з досягненням 45-річного віку (том 3 а.с. 10, 157).

09.11.2023 громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 , строком дії до 08.11.2033, в порядку обміну, з підстав втрати посвідки (том 3 а.с. 131,176).

Листом ДМС України від 19.08.2024 №8.1-1887/8.1.1-24 до Управління ДМС в Полтавській області за вх.№9040/1/5301-24 від 22.08.2024 надійшло подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 3 а.с. 177-178).

18.09.2024 заступником начальника УДМС у Полтавській області затверджено висновок за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці республіки Вірменія ОСОБА_1 (том 4 а.с. 19-25).

Зі змісту вказаного висновку слідує, що відповідно до інформації, зазначеної у поданні Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535, Департаментом, у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальної цілісності України та виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано оперативну інформацію щодо громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 , яка за наявними даними причетна до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого "міграційного ризику" та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України.

В ході перевірки УДМС здійснено системний аналіз наявних відомостей в інформаційній підсистемі "Облік іноземців та біженців" Єдиної інформаційно-аналітичної системи Управління міграційними процесами, а також відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Відповідно до отриманої інформації ОСОБА_1 багаторазово (з 2018 року по 2023 перебувала у нетривалих зареєстрованих шлюбах з сімома іноземними громадянами) реєструвала шлюб з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіального підрозділу або органу ДМС (м. Харків, м. Дніпро) із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання, а саме:

- 17.01.2018 ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №76 (шлюб № 1). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_12 27.04.2018 було надано дозвіл на імміграцію та 02.05.2018 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.04.2018;

- 04.07.2018 ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис №2294 (шлюб № 2). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину Багерян Мегді 06.09.2018 надано дозвіл на імміграцію та 07.09.2018 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано 15.09.2018, актовий запис про розірвання шлюбу №321;

- 14.11.2018 ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , актовий запис №5609 (шлюб № 3). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_15 01.04.2019 надано дозвіл на імміграцію та 09.04.2019 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано 02.07.2019, актовий запис про розірвання шлюбу № 165;

- 18.07.2019 ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , актовий запис №476 (шлюб №4). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_16 07.11.2019 надано дозвіл на імміграцію та 18.11.2019 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано 07.12.2019, актовий запис про розірвання шлюбу №339;

- 28.08.2020 ОСОБА_1 року уклала шлюб з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , актовий запис №1037 (шлюб № 5). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_18 24.11.2020 надано дозвіл на імміграцію та 02.12.2020 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано 18.12.2020, актовий запис про розірвання шлюбу №367;

- 02.09.2021 ОСОБА_1 року уклала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , актовий запис №677 (шлюб № 6). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_19 09.11.2021 надано дозвіл на імміграцію та 17.11.2021 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано 16.11.2021 року, актовий запис про розірвання шлюбу №340;

- 21.04.2023 ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , актовий запис №280 (шлюб № 7). На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину Шехата ОСОБА_22 25.08.2023 надано дозвіл на імміграцію та 04.09.2023 документовано посвідкою на постійне проживання. Шлюб розірвано 30.08.2023 року, актовий запис про розірвання шлюбу №129.

З огляду на встановлені в ході перевірки подання обставини 18.09.2024 УДМС України в Полтавській області видало рішення №25 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, з якого слідує, що ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію, виданий УДМС України в Полтавській області від 09.10.2017 на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" (том 4 а.с. 25 зі звороту).

Також 18.09.2024 УДМС України в Полтавській області стосовно ОСОБА_1 прийняло рішення №1471 про скасування посвідки на постійне проживання, згідно з яким на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 (том 4 а.с. 26).

Крім того, 18.09.2024 УДМС України в Полтавській області відносно ОСОБА_1 видано рішення №016575 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (том 4 а.с. 28-30), в якому зазначено, що листом ДМС від 19.08.2024 №8.1-1887/8.1.1-24 до Управління ДМС у Полтавській області надійшло подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіка Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 . Відповідно до інформації, зазначеної у поданні Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535, Департаментом, у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальної цілісності України та виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано оперативну інформацію щодо громадянки Республіка Вірменія ОСОБА_1 , яка за наявними даними причетна до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого "міграційного ризику" та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Так, за інформацією, підтвердженою записами в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 з 2014 року по теперішній час перебувала у нетривалих зареєстрованих шлюбах з сімома іноземними громадянами, які в подальшому зверталися до територіальних органів ДМС України із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого вони були документовані посвідками на постійне проживання. Управлінням ДМС України у Полтавській області за результатами розгляду подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535 на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" прийняте рішення про скасування рішення УДМС у Полтавській області від 09.10.2017 про надання дозволу на імміграцію в частині, що стосується громадянки Республіка Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 та визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 09.11.2023, строком дії до 08.11.2033.

Позивач, не погодившись із рішеннями №25 від 18.09.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та №1471 від 18.09.2024 про скасування посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статтями 2, 3 Закону України "Про імміграцію" №2491-III від 07.06.2001 (далі - Закон № 2491-III, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За визначеннями, що містяться у статті 1 Закону № 2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону № 2491-III.

Так, в силу вимог пункту 3 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію скасовується, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Згідно з частиною 2 статті 12 Закону № 2491-III у разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5, 6 статті 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.

У разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.

Визначення понять "національна безпека" та "громадський порядок в Україні", що застосовані у пункті 3 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, надано пунктами 3, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про національну безпеку України" від 21.06.2018 № 2469-VIII, а саме:

- громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;

- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;

- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Згідно з частинами 1, 4 статті 19 Закону України "Про національну безпеку України" Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина:

1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України;

2) боротьбу з тероризмом;

3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури;

4) охорону державної таємниці.

Повноваження Служби безпеки України визначаються законодавством України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про Службу безпеки України" від 25.03.1992 № 2229-ХІІ (далі - Закон № 2229-ХІІ, у редакції, чинній на час спірних правовідносин) на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 24 Закону № 2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 25 Закону № 2229-ХІІ Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право, зокрема: подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність" від 26.12.2002 № 374-IV спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України, а згідно частини 1 статті 2 цього ж Закону метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Пунктом 22 Порядку № 1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з абзацами 1, 3, 4 пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (далі - Порядок № 321) посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України та які:

досягли 16-річного віку, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто;

не досягли 16-річного віку або визнані обмежено дієздатними чи недієздатними, - на підставі заяв-анкет одного з батьків (усиновлювачів), з ким проживають особи на підставі дозволу на імміграцію, опікунів, піклувальників.

Посвідка видається строком на 10 років.

За приписами підпункту 1 пункту 64 Порядку № 321 посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Системний аналіз викладених вище правових норм свідчить про те, що вчинення іммігрантом дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні є підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, яка видана на підставі цього дозволу.

Виходячи з положень пункту 13 частини 1 статті 24 Закону № 2229-XII саме на Службу безпеки України, як на орган, що наділений унікальною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, покладено обов`язок, в тому числі вживати заходи превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.

Водночас у постанові від 14.04.2020 у справі № 480/296/19 Верховний Суд наголосив, що подання спеціально уповноваженого органу про скасування посвідки на тимчасове проживання особі, відносно якої це подання вноситься до відповідного органу ДМС, не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього подання приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві. У свою чергу, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).

Такий правовий висновок підтримано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14.02.2024 у справі № 260/5694/22, від 04.04.2024 у справі № 380/7720/23, від 14.11.2024 у справі № 160/6995/23 та ін.

При цьому законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Відтак, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Вказана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Втім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі №260/5694/22.

Предметом спору у цій справі є рішення УДМС в Полтавській області №25 від 18.09.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та рішення №1471 від 18.09.2024 про скасування посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено судом, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну, яке потягнуло скасування посвідки на постійне проживання, послугувало подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, як зазначено у поданні, причетна до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого "міграційного ризику" та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України внаслідок перебування останньої з сімома іноземними громадянами у нетривалих зареєстрованих шлюбах, які у подальшому зверталися до територіальних органів ДМС України із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання (том 3 а.с. 177-178).

Із змісту висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці республіки Вірменія ОСОБА_1 , затвердженого 18.09.2024 заступником начальника УДМС у Полтавській області (том 4 а.с. 19-25), слідує, що в ході перевірки УДМС здійснено системний аналіз наявних відомостей в інформаційній підсистемі "Облік іноземців та біженців" Єдиної інформаційно-аналітичної системи Управління міграційними процесами, а також відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та підтверджено перебування ОСОБА_1 багаторазово з 2018 року по 2023 року у нетривалих зареєстрованих шлюбах з сімома іноземними громадянами реєструвала шлюб з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіального підрозділу або органу ДМС (м. Харків, м. Дніпро) із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання, а саме: з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , з громадянином Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

У висновку також зроблено посилання на пояснення позивача від 26.08.2024, надані органу ДМС.

Аналізуючи тривалість укладених ОСОБА_1 шлюбів з громадянами іноземних держав, Управління ДМС дійшло висновку, що є всі підстави вважати, що зазначені шлюби реєструвалися не з метою створення сім`ї, а виключно з метою незаконної легалізації іноземців на території України.

При цьому у висновку зауважено, що про відсутність «наміру створення сім`ї» свідчить також і сукупність наступних обставин, які наявні у всіх шлюбах ОСОБА_1 : окреме проживання подружжя, відсутність спільного побуту, відсутність спільних дітей та фактів участі чоловіка у вихованні та спілкуванні з дітьми дружини, відсутність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, відмінність релігійних поглядів (віросповідання) та небажання їх сприймати, необізнаність ОСОБА_1 з особою свого нареченого (чоловіка), нетривалість шлюбів (від 2 до 7 місяців), наявність корисливої мети (реєстрація шлюбу задля документування іноземця посвідкою на проживання та отримання «фінансової допомоги і підтримки»).

Оцінюючи правомірність спірних рішень, суд виходить з такого.

Підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну є пункт 3 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, який передбачає, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Із подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 13.08.2024 №30/3/1-8535, який підтримано відповідачем, слідує, що зміст дій позивача, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, описано як причетність до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого "міграційного ризику" та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України внаслідок перебування останньої з сімома іноземними громадянами у нетривалих зареєстрованих шлюбах, які у подальшому зверталися до територіальних органів ДМС України із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання.

Суд звертає увагу на те, що у поданні не розкрито поняття причетності ОСОБА_1 до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції, тобто не зазначено, якою є роль ОСОБА_1 в організації та функціонування каналу нелегальної імміграції, чи є інші учасники відповідного каналу, коли створено та яким чином функціонує відповідний канал імміграції, а також не наведено жодних обставин, які дають підстави вважати, що ОСОБА_1 була обізнана із існуванням каналу нелегальної імміграції та усвідомлено брала участь в організації та функціонуванні такого каналу.

На виконання вимог суду будь-яких інших документів, окрім копій актових записів про укладення та розірвання шлюбу (том 4, а.с. 38 - 59) Департаментом контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України до суду не надано.

Відповідних обставин щодо причетності позивача до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції не з`ясовано та не підтверджено відповідачем під час розгляду подання від 13.08.2024 №30/3/1-8535.

Також суд акцентує увагу на тому, що відповідачем не встановлено фактів власне «нелегальної» міграції сімох іноземних громадян, з якими було укладено шлюб позивачем, оскільки не зазначено відомості щодо скасування будь-кому з них дозволу на імміграцію, в тому числі, з підстав подання фіктивних документів.

Суд зауважує, що в силу вимог пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) дозвіл на імміграцію скасовується, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Доказів скасування дозволів на імміграцію громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_12 , громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_14 , громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_15 , громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_16 , громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_18 , громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_19 , громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_21 до суду не надано, тоді як факт надання таких дозволів встановлено та підтверджено УДМС у Полтавській області в ході розгляду подання від 13.08.2024 №30/3/1-8535.

Суд зазначає, що відповідно до вимог пункту 12 Порядку № 1983 ( у редакції, чинній на час надання дозволів сімом іноземним громадянам, з якими укладалися шлюби позивачем) територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, територіальні підрозділи ДМС, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, наділені повноваженнями перевірки підстав для надання дозволу на імміграцію.

Відповідними органами ДМС, якими надано дозвіл на імміграцію сімом іноземним громадянам, з якими укладалися шлюби позивачем, будь-яких обставин, що перешкоджали наданню дозволу цим громадянам, не встановлено.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що доводи УДМС у Полтавській області про те, що шлюби позивачем реєструвалися виключно з метою незаконної легалізації іноземців на території України, є необґрунтованими з огляду на не підтвердження належними та достатніми доказами власне факту незаконної легалізації іноземців.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до положень частини 1 статті 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка.

Згідно з частиною 2 статті 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Таким чином виключно суд наділений повноваженням визнати шлюб недійсним, у тому числі у разі його фіктивності.

Доказів визнання судом недійсними шлюбів ОСОБА_1 внаслідок їхньої фіктивності до суду не надано.

На переконання суду, нетривалість зареєстрованих шлюбів між позивачем та іноземними громадянами, а саме з громадянином Сирії ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 тривалість шлюбу 2 міс. 25 днів, з громадянином Ірану ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 тривалість шлюбу 2 міс. 11 днів; з громадянином Ірану ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 тривалість шлюбу 7 міс. 18 днів; з громадянином Ірану ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 тривалість шлюбу 5 міс. 19 днів, з громадянином Ірану ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 тривалість шлюбу 3 міс. 20 днів, з громадянином Нігерії ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_10 тривалість шлюбу 2 міс. 14 днів, з громадянином Єгипту ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_11 тривалість шлюбу 4 міс. 9 днів, не є безумовною підставою для висновку про недійсність (фіктивність) таких шлюбів, натомість обставини створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя можуть бути з`ясовані судом у справі про визнання шлюбу недійсним.

У відповідача відсутня компетенція та відповідні повноваження встановлювати або визнавати шлюби, які зареєстровані в законному порядку, недійсними.

Також суд зауважує, що встановлення факту відсутності наміру позивача на створення сім`ї у кожному із шлюбів відповідачем зроблено лише на підставі письмових пояснень позивача та аналізу тривалості шлюбів, хоча для з`ясування такого факту щонайменше необхідні були пояснення іншого з подружжя. При цьому відповідачем не враховано, що позивач у поясненнях від 26.08.2024 (том 3, а.с. 194 - 196) вказувала, хотіла мати повноцінну родину та чоловічу підтримку , але жодного разу це не виходило і вона шукала далі, шлюби розривалися через розбіжності та суперечності у поглядах на релігійному ґрунті. Відтак з пояснень позивача від 26.08.2024 неможливо дійти однозначного висновку про відсутність у позивача наміру створення сім`ї.

Поряд з цим, суд наголошує, що УДМС України у Полтавській області жодним чином не обґрунтовано, яким чином здійснення передбаченого Конституцією України та Сімейним кодексом України права на шлюб може становити загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано до суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці та/або громадському порядку.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну суперечить принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, щодо пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), оскільки відповідачем не враховано наявність у позивача неповнолітньої дитини, яка на законних підставах проживає на території України, та не враховано настання негативних наслідків щодо обмеження (порушення) права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця.

Так, матеріалами справи підтверджено, що разом із позивачкою УДМС України в Полтавській області надало дозвіл на імміграцію її неповнолітньому сину ОСОБА_3 , якому дозвіл на імміграцію не скасовано.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документований посвідкою на постійне проживання в Україні, чинною до 28.11.2032 (том 1, а.с. 46)

За твердженнями позивача, дитина повністю соціалізувалася в Україні, відвідує українську школу, має багато друзів. Позивачка є одинокою матір`ю, син повністю перебуває на утриманні та вихованні позивачки, батька немає, участі у вихованні і спілкуванні з сином не приймає.

Довідкою Ліцею № 10 ім. В.Г. Короленка № 250 від 07.11.2024 підтверджено факт навчання ОСОБА_3 у 9-Б класі відповідного ліцею (том 4, а.с. 70, зворотній бік).

Відтак, оскаржуване рішення несе негативні наслідки щодо обмеження (порушення) права на "сімейне життя" у випадку депортації позивачки та роз`єднання сім`ї, що не допускається чинним законодавством та міжнародними актами.

Суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Також суд бере до уваги доводи позивача про те, що вона володіє нерухомістю на праві спільної власності подружжя на території м. Полтави, а її видворення за межі України призведе до порушення її конституційного права власності на майно.

З матеріалів справи слідує, що 05.09.2017 ОСОБА_25 (Продавець) передав, а ОСОБА_5 (Покупець) за згодою дружини ОСОБА_1 прийняв у власність 3/5 (три п`ятих) частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:001:1341, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_25 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) від 05.09.2017, зареєстрованого в реєстрі за №665 (том 1 а.с. 66-67) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №96306808 від 05.09.2017 (том 1 а.с. 68-69). 05.09.2017 ОСОБА_25 (Продавець) зі згоди дружини ОСОБА_26 передав, а ОСОБА_5 (Покупець) зі згодою дружини ОСОБА_1 прийняв у власність 2/5 (дві п`ятих) частини житлових будинків з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:001:1341, право власності на частину якої посвідчується окремим договором купівлі-продажу, про що свідчить копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_25 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) від 05.09.2017, зареєстрованого в реєстрі за №664 (том 1 а.с. 70-71) та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №96306111 від 05.09.2017 (том 1 а.с. 72-73).

Крім того, суд враховує, що позивач бере участь у багатьох судових справах як перекладач (том 1 , а.с. 78 - 129), а також є членом Громадської ради при Полтавській обласній державній адміністрації з 12.03.2021 по теперішній час, що підтверджено довідкою Громадської ради від 09.12.2024 № 51 (том 4, а.с. 70).

Наведене свідчить про стійкі соціальні зв`язки позивача в Україні у професійній та громадській сферах.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, у рішенні Великої палати ЄСПЛ від 16 березня 2006 року у справі «Тетяна Жданок проти Латвії» встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого".

З огляду на викладені вище обставини, суд констатує, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну становить втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що держави мають право контролювати в`їзд і проживання іноземців на своїй території (зокрема, "Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom", від 28.05.1985 року). Конвенція не гарантує право іноземця на в`їзд або проживання в певній країні, і виконуючи своє завдання з підтримання громадського порядку, договірні держави мають право вислати, наприклад, іноземця, засудженого за кримінальні злочини. Однак їхні рішення в цій сфері повинні тією мірою, якою вони можуть втручатися в право, захищене пунктом 1 статті 8, відповідати закону і бути необхідними у демократичному суспільстві, тобто бути виправданими нагальною соціальною потребою, і , зокрема, пропорційними переслідуваній меті (рішення у справі "Slivenko v. Latvia", № 48321/99).

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем під час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію не здійснювалася будь-яка оцінка способу життя позивача, її професійної та громадської діяльності, наявності у позивача неповнолітньої дитини, яка має законні підстави для проживання в Україні, а також не перевірялося, чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

Разом з тим, з вимог законодавства слідує, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

При цьому міграційним органом не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при не підтвердженні його вини в обставинах, що виникли.

Підсумовуючи викладене вище, суд констатує, що рішення УДМС в Полтавській області від 18.09.2024 №25 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення УДМС України в Полтавській області №1471 від 18.09.2024 про скасування посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є необґрунтованими, а відтак підлягають визнанню протиправними та скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання УДМС України в Полтавській області поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 (запис №822), виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд зазначає, що за приписами частини 6 статті 13 Закону України "Про імміграцію" (у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) у разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.

Вказаним положенням Закону кореспондують вимоги підпункту 6 пункту 7 Порядку № 321, якими передбачено, що обмін посвідки здійснюється у разі: набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправним та скасовано рішення ДМС про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, на підставі якого дозвіл на імміграцію вважається чинним.

Отже, законодавством визначено алгоритм дій іммігранта та органу ДМС у разі у разі визнання судом протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання та чітко передбачено, що посвідка на постійне проживання підлягає видачі у порядку обміну.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Враховуючи положення статті 13 Закону №2491-III, а також беручи до уваги, що права позивача в частині обміну посвідки наразі не порушені, підстави для зобов`язання відповідача поновити посвідку відсутні.

З огляду на викладене, відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Отже, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" як особа з інвалідністю 2 групи, що підтверджено копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , довідкою до акта огляду МСЕК (том 1 а.с. 25-26).

У позовній заяві зазначено, що докази понесених позивачем витрат на правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів з моменту ухвалення судового рішення по суті.

Відтак, наразі підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (вул. Юліана Матвійчука, 63, м.Полтава, Полтавська область, 36039, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент контррозвідки Служби безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 18.09.2024 №25 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 18.09.2024 №1471 про скасування посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.В. Довгопол