Справа № 160/9427/25
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2025 рокуСправа №160/9427/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
01.04.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 15.02.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом від 06.03.2025 №4596 про відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 ;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 15.02.2025 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами та прийняти за ним рішення, з урахуванням висновків суду.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що його було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації. 15.02.2025 до Військової частини НОМЕР_1 за допомогою поштових послуг АТ «Укрпошта» позивачем було направлено рапорт про звільнення з військової служби з підстав необхідності здійснення постійного стороннього догляду за хворою матір`ю. В рапорті позивач зазначив, що інші особи, які б могли здійснювати такий догляд, відсутні. До рапорту надав відповідні документи. Відповідачем листом повідомлено позивача про розгляд його заяви, а також про залишення без реалізації його рапорту про звільнення з військової служби, оскільки: Закон, на який посилається в рапорті позивач, втратив чинність; додані до рапорту документи не підтверджують право позивача на таке звільнення; Висновок ЛКК може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.
Позивач звернув увагу на те, що при розгляді його рапорту про звільнення з військової служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, військова частина НОМЕР_1 має застосовувати норми Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», чинного в редакції станом на 21.03.2022, а саме, підпункт г) пункту другого частини четвертої статті 26 вказаного Закону, який передбачає звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду. Інше, на думку позивача, є порушенням гарантування Основним Законом конституційних прав і свобод людини і громадянина.
На думку позивача, вирішуючи питання звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, відповідачу необхідно, зокрема, враховувати зміст конституційного принципу незворотності дії закону у часі.
Крім того, позивач наголосив, що ст.58 Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів та окремо зазначив, що висновок ЛКК №2298 від 19.12.2024, виданий медичним закладом охорони здоров`я КНП «ЦПМСД`ЖМР» щодо потребування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійного стороннього догляду є документом, що передбачений чинним законодавством та на підставі саме такого документу, на думку позивача, він має право на звільнення з військової служби.
Отже, позивач вважає, що у нього є законні підстави для звільнення з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами, які викладені в рапорті від 15.02.2025
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
22.04.2025 року відповідачем до суду надано відзив на позов, в якому він просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що на момент розгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, командування військової частини НОМЕР_1 керувалося Законом України № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», відповідно до якого статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (звільнення з військової служби) було викладено в новій редакції.
Зауважив, що з наданих позивачем копій документів до рапорту про звільнення з військової служби, відповідачем не було встановлено законних підстав для звільнення з військової служби позивача, а тому, командування військової частини НОМЕР_1 не мало підстав для прийняття рішення про звільнення з військової служби за сімейними обставинами позивача, у зв`язку з чим, рапорт позивача було залишено без реалізації.
Також, відповідач звернув увагу, що Військовою частиною НОМЕР_1 не було порушено принципів адміністративної процедури при розгляді рапорту про звільнення.
При цьому, посилання позивача на необхідності застосування відповідачем статті 58 Конституції України при прийнятті рішення про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами є безпідставним.
Отже, відповідач вважає, що, застосовуючи чинну на час розгляду рапорту позивача редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-IX, військова частина НОМЕР_1 діяла в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що в березні 2022 року ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації.
Військову службу він проходить у військовій частині НОМЕР_1 на посаді телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку взводу зв`язку 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , звання молодший сержант.
15.02.2025 року позивачем до Військової частини НОМЕР_1 направлено рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з підстав необхідності здійснення постійного стороннього догляду за матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я КНП «ЦПМСД`ЖМР» №2298 від 19.12.2024 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. В рапорті позивачем зазначено, що інші особи, які б могли здійснювати такий догляд відсутні. Окрім того, позивач в рапорті посилається на те, що згідно з рішенням Виконкому Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 16.01.2025 №08, ОСОБА_1 призначено помічником ОСОБА_2 .
Позивачем до рапорту від 15.02.2025 року в копіях було долучено: паспорт серія НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 ; паспорт серія НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_2 ; висновок ЛКК № 2299 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_1 ; висновок ЛКК № 2298 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_2 ; Рішення виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 16 січня 2025 №08.
Вказаний рапорт разом з додатками було зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 за № 1199 від 20.02.2025.
Листом від 06.03.2025 №4596 військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено позивача про те, що: «…Розглянувши скерований Вами рапорт телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку взводу зв`язку НОМЕР_7 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 від 15.02.2025 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, як зазначено у рапорті, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 21.03.2022: військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час воєнного стану, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я) командуванням військової частини НОМЕР_1 , не було встановлено підстав для звільнення з військової служби молодшого сержанта ОСОБА_1 .
…На момент розгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 , про звільнення з військової служби, командування військової частини НОМЕР_1 керувалося Законом України №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», відповідно до якого стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (звільнення з військової служби) викладено в новій редакції, а тому абз. 3 підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на який в своєму рапорті посилається молодший сержант ОСОБА_1 , а також Ви у своїй заяві, втратив чинність.
Додані до рапорту копії документів, а саме: паспорт серія НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 ; паспорт серія НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_2 ; висновок ЛКК № 2299 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_1 ; висновок ЛКК № 2298 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_2 ; Рішення виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 16 січня 2025 №08 самі по собі не дають підстав для звільнення з військової служби молодшого сержанта ОСОБА_1 .
Крім цього, висновок ЛКК № 2298 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_2 та Рішення виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 16 січня 2025 №08 видані після набуття змін до Закону України №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», а тому посилання молодшого сержанта ОСОБА_1 у своему рапорті про звільнення з військової служби, а також Вами у своїй заяві на статтю 58 Конституції України, на думку командування військової частини НОМЕР_1 , є безпідставним, оскільки не може бути застосованою до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, копія висновку лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) № 2298 від 19.12.2024, який наданий Вами не може бути визнаний документом, передбаченими чинним законодавством, на підставі якого військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби, оскільки висновок, виданий такою комісією (ЛКК), може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.
Враховуючи вищевикладене, поданий Вами рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 , який надійшов на адресу військової частини НОМЕР_1 та зареєстрований 20.02.2025 за вхідним № 1199, про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням військової частини НОМЕР_1 залишено без реалізації.».
Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", яким оголошено проведення загальної мобілізації.
Загальновідомим є той факт, що воєнний стан неодноразово продовжувався і діє донині.
Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008.
Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог цього Положення, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170/
Відповідно пункту 12.1 розділу XII цієї Інструкції, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення №1153/2008 (у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них).
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Підстави звільнення з військової служби чітко визначені статтею 26 Закону № 2232-XII.
При цьому, стаття 26 Закону № 2232-XII у період існування спірних правовідносин зазнавала суттєвих змін.
Так, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII передбачалось, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
18.05.2024 набув чинності Закон України № 3633-IX від 11.04.2024 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", яким статтю 26 Закону № 2232-XII було викладено в новій редакції.
Зокрема, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній на час складення правового висновку до рапорту) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В свою чергу, абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Відповідно до вимог статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, аналізуючи питання дії нормативно-правових актів у часі, у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 803/1541/16 вказала, що у разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
З огляду на вказане, враховуючи вищенаведені правові норми Основного Закону України, юридичні позиції Конституційного Суду України щодо їх офіційного тлумачення та висновки Верховного Суду стосовно застосування цих норм, суд, з огляду на характер і зміст спірних правовідносин констатує, що правовідносини щодо звільнення військовослужбовця з військової служби починаються з дати звернення особи з відповідним рапортом та тривають до моменту прийняття рішення вищим командуванням.
Законом України від 11.04.2024 № 3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" не було передбачено особливостей порядку застосування в часі нових норм права.
Під час розгляду справи встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли 15.02.2025 (день звернення позивача із відповідним рапортом) та припинились 06.03.2025 (день складення правового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення рапорту позивача), тобто ці правовідносини виникли та тривали вже після набуття 18.05.2024 чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Тому, оскільки станом на час розгляду по суті рапорту позивача військовою частиною НОМЕР_1 правомірно було застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін, внесених Законом України від 11.04.2024 року № 3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", то у суду відсутні підстави вважати, що останньою допущено порушення норм чинного законодавства.
Так, як зазначалось судом, абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Тобто, для звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовцю необхідно підтвердити документально три умови: 1) наявність інвалідності I чи II групи у одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка); 2) потребу у здійсненні постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка); 3) відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або потребу інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення в постійному догляді.
Водночас, для вирішення питання про звільнення військовослужбовця з військової служби необхідним є дотримання сукупності зазначених вище умов.
Пунктом 5 додатку 19 до Інструкції № 170 (на день подання рапорту від 15.02.2025, набрали чинності зміни, внесені Наказом від 23.07.2024 №495) передбачено, що у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, подаються такі документи: зокрема, один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до рапорту від 15.02.2025 року було долучено: паспорт серія НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 ; паспорт серія НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_2 ; висновок ЛКК № 2299 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_1 ; висновок ЛКК № 2298 від 19 грудня 2024 на ім`я ОСОБА_2 ; Рішення виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 16 січня 2025 №08.
Згідно з висновком, виданим медичним закладом охорони здоров`я КНП «ЦПМСД`ЖМР» № 2298 від 19 грудня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного сторонього догляду за діагнозом: когнітивні порушення на тлі захворювання судин головного мозку.
Доказів наявності у ОСОБА_2 інвалідності І чи ІІ групи до рапорту про звільнення з військової служби від 15.02.2025 року позивач не долучив.
Також, позивач до рапорту від 25.10.2024 про звільнення з військової служби не надав документ про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, документ про те, що інші члени сім`ї першого чи другого ступеню споріднення самі потребують постійного догляду за висновками за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затверджений керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Щодо повноважень медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу (далі Положення № 1317 ), яким визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають, зокрема: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування.
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».
Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.
Суд зазначає про недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то суд приходить до переконання, що такі повноваження можуть бути віднесені до компетенції лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.
Суд враховує, що відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 №413 (далі Постанова №413) військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
Отже, враховуючи наведене, суд доходить висновку, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів і перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. Зі свого боку приписи постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.
Не може бути підставою для звільнення у випадку позивача - висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, оскільки такий висновок не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за хворою людиною, оскільки стосовно підтвердження такого факту уповноваженим органом є інша установа.
Зміст правового регулювання згідно Постанови №413 свідчить на користь висновку, що стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком саме медико-соціальної експертної комісії.
Позивач висновку медико-соціальної експертної комісії, якою була би підтверджена необхідність постійного догляду за матір`ю, не надав, що свідчить про відсутність підстав для його звільнення з військової служби та правомірність залишення рапорту останнього без реалізації.
Крім того, в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд дійшов висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою особою підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.
Оскільки в цій справі позивач обґрунтовував існування правових підстав для звільнення висновком ЛКК, а не висновком МСЕК, хоча його мати старше 18 років, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що правових підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі рапорту від 15.02.2025 у відповідача не було, оскільки позивачем не надано всіх належних документів на підтвердження підстав для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII.
Відповідних доказів позивачем не надано і під час судового розгляду.
Відтак, оскільки подані позивачем документи не є достатніми для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації у військовий час відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII, суд дійшов висновку про правомірність відмови військової частини НОМЕР_1 у погодженні рапорту від 15.02.2025 року про звільненні позивача з військової служби через сімейні обставини.
Принагідно, суд зауважує, що позивач за наявності у нього інших документів, окрім тих, які додані до рапорту, та, враховуючи зміни в законодавстві після 18.05.2024, не позбавлений права повторного звернення до військової частини із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів суду правомірність своїх дій при розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби.
За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник