Справа № 400/4427/25
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 р. № 400/4427/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачавійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме: додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 25.11.2022 по дату виплати;

зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме: додаткової грошової винагороди, встановленої Постановою № 168, за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 25.11.2022 по дату виплати

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що із серпня 2022 року по січень 2024 року він проходив військову службу у відповідача. 04.03.2024 при безпосередній участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини отримав тяжке поранення. У зв`язку з цим з 05.03.2024 по 30.04.2024, з 03.06.2024 по 02.07.2024, з 06.08.2024 по 22.09.2024 він перебував на стаціонарному лікуванні. Однак, за всупереч вимогам Постанови № 168 за вищенаведені періоди йому відповідач не виплатив йому додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн за місяць. У грудні 2024 року позивач звернувся із рапортом до свого безпосереднього командування у військовій частині НОМЕР_1 з проханням погасити перед ним заборгованість, але йому було відмовлено. Враховуючи наявність як факт невиплати йому частини грошового забезпечення, так і порушення строку його виплати, позивач вважає, що він має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати такого грошового забезпечення за період з 05.03.2024 по день виплати грошового забезпечення.

У відзиві на позовну заяву від 13.05.2025 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити у повному обсязі. Відзив умотивовано тим, що відповідач не здійснював перерахування та виплату позивачу додаткової винагороди, установленої Постановою № 168, за спірний період, а тому позовні вимоги щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення є передчасними.

Позивач у встановлений судом строк правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також витребувано у відповідача довідку про розмір нарахованої позивачу за період з 25.11.2022 по 06.05.2025 додаткової винагороди, установленої Постановою № 168, із зазначенням дат її виплати.

У встановлений судом строк відповідач витребуваний доказ суду не надав, про причини його неподання не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Згідно з військового квитка позивача він з 19.04.2022 проходив військову службу у відповідача.

04.03.2024 під час виконання бойового завдання отримав поранення, що підтверджується первинною медичною карткою (форма 100) № 14388/24 та довідкою відповідача від 18.05.2024 № 642/4974 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).

Відповідно до виписки КНП «МКЛ № 6» ДМР (форма № 027/о) від 07.03.2024, виписки КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР (форма № 027/о) від 14.03.2024 № 24П06609, виписки КНП «Міська лікарня № 6» ЗМР (форма № 110) від 28.03.2024 № 2288/307, виписки в/ч НОМЕР_2 (форма № 027/о) від 30.04.2024 № 2692 і виписки КНП «Миколаївська обласна лікарня відновного лікування» Миколаївської обласної ради (форма № 027/о) від 21.08.2024 № 604 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у періоди з 05.03.2024 по 28.03.2024, з 23.04.2024 по 30.04.2024 та з 06.08.2024 по 21.08.2024.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2024 № 1391, довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_3 від 03.06.2024 № 3102, довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_3 від 07.07.2024 № 3772 і довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_3 від 20.09.2024 № 6350 позивач отримав поранення тяжкого ступеня.

Відповідно до грошового атестата від 02.01.2024 № 12, виданого відповідачем позивачу станом на 02.01.2025, позивачу не було виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168.

Вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, за період його стаціонарного лікування від тяжкого поранення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не передбачено компенсацію втрати доходів внаслідок несвоєчасної виплати їм грошового забезпечення. Проте, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації в цих правовідносинах суд прийшов до висновку про можливість застосування норм законодавства про працю як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час виплати грошового забезпечення військовослужбовцям.

Аналогічний правовий висновок щодо поширення на правовідносини проходження військової служби загальних норм трудового законодавства викладений в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16 і від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення);

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно з абзацом шостим пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159), компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення.

Отже, у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику заробітної плати, такий працівник має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання роботодавця здійснити донарахування належних працівникові сум доходів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 822/1731/16 і від 21.03.2023 у справі № 620/7687/21.

У позовній заяві позивач зазначив, що у грудні 2024 року він звернувся з рапортом до свого безпосереднього командування у військовій частині НОМЕР_1 з проханням погасити перед ним заборгованість із грошового забезпечення та додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, але йому було відмовлено з невідомих йому причин.

Водночас відповідач у відзиві на позовну заяву стверджував, що він не здійснював перерахування та виплату позивачу додаткової винагороди у зв`язку з отриманням ним поранення.

Факт не виплати відповідачем додаткової винагороди, установленої Постановою № 168, також підтверджується грошовим атестатом від 02.01.2024 № 12, виданого відповідачем позивачу станом на 02.01.2025.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази або посилання на них у заявах по суті справі сторін про те, що відповідач виплатив позивачу додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168, у розмірі 100000,00 грн за спірний період за отримане позивачем тяжке поранення.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що у позивача на день звернення до Миколаївського окружного адміністративного суду з цим позовом іще не виникло право на отримання компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки відповідач не виплатив йому додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168, у розмірі 100000,00 грн за спірний період.

Тому позовні вимоги є передчасними і задоволенню не підлягають.

Водночас суд звертає увагу на те, що право на отримання компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виникне у позивача лише після виплати позивачу відповідачем грошового забезпечення, яке він зобов`язаний був виплатити йому у день виключення його з грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і не поніс документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді. Тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України суд не здійснював.

Керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код за ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Повний текс рішення складено 09 червня 2025 року