Справа № 591/13102/24
Суддя: Сидоренко А. П.
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/591/196/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 року Зарічний районний суд м. Суми в особі судді Сидоренко А.П., розглянувши у м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Маховика Романа Васильовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Маховика Р.В. звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зазначає, що 05 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 розглянуто протокол про адміністративне правопорушення від 01 жовтня 2024 року № 10/24-02 відносно позивача та винесено постанову № 10/24-02, згідно якої: 05 жовтня 2024 року об 11 год. 15 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено факт порушення ОСОБА_1 законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію в частині невиконання в особливий період під час дії правового режиму воєнного стану обов`язку проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки згідно абз. 3 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зазначено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, при цьому документально не підтверджено поважність неприбуття з моменту оголошеної Указом Президента України загальної мобілізації від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію».

Позивач вважає, що наведена постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є незаконною та необґрунтованою і підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Жоден протокол про адміністративне правопорушення за участю ОСОБА_1 не складався, з огляду на що його розгляд проведено з істотним порушенням права на захист позивача, та всупереч гарантіям та нормам, встановленим КУпАП.

Оскаржувана постанова не містить жодної інформації про обставини вчиненого правопорушення, зібрані під час розгляду справи про адміністративні правопорушення докази, на підставі яких уповноважена особа прийшла до висновку про винуватість позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

У оскаржуваній постанові не зазначено будь-яких доказів на яких ґрунтується висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не проаналізовано обставин щодо проходження ним медичного огляду (коли останній раз проходив та чи проходив його взагалі), не наведено обставин щодо того, яким чином встановлено факт порушення у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , не встановлено чи є він військовозобов`язаним, не виключеним з військового обліку тощо, не зазначено, чи перебуває, на обліку, якщо так, то в якому ТЦК та СП.

Будь-яких відомості про вручення ОСОБА_1 будь-якої повістки (розпорядження) про необхідність його явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 за викликом з метою проходження військово-лікарської комісії в постанові відсутні.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення № 10/24-02 від 05 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а провадження по справі закрити, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн. 00 коп., та судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 січня 2025 року у справі за вказаним адміністративним позовом поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним вказаним позовом, відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 07 лютого 2025 року подав суду відзив на позов, в якому зазначає, що 07 жовтня 2024 року Поліцейським СРПП ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області старшим сержантом поліції Черновим С.О. був доставлений громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як такий що вчинив адміністративні правопорушення, передбачені частиною третьою статті 210 КУпАП (порушення військовозобов`язаним правил військового обліку) та частиною третьою статті 210-1 КУпАП (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію) з огляду на відсутність дійсного військово-облікового документу та повних даних в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

При цьому, згідно з даними Реєстру позивач перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_5 , відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не має, дані про проходження ним огляду ВЛК відсутні.

Зважаючи на відсутність в облікових даних військовозобов`язаного ОСОБА_1 визначеного ступеню придатності, військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_6 01 жовтня 2024 року було здійснено спробу вручення позивачу повістки для проходження військово-лікарської комісії.

Зважаючи на категоричну та однозначну відмову ОСОБА_1 від виконання своїх передбачених чинним законодавством обов`язків, військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_6 було складено Акт про відмову від отримання повістки та відповідальним виконавцем адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_6 старшим солдатом ОСОБА_3 у присутності позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення № 10/24-02 від 01 жовтня 2024 року щодо порушення ОСОБА_1 законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію в частині невиконання в особливий період під час дії правового режиму воєнного стану обов`язку проходження медичного огляду для визначення ступеню придатності до військової служби.

Протокол було складено в двох екземплярах, надано позивачу для ознайомлення та підписання.

Зважаючи на категоричну відмову ОСОБА_1 від підписання протоколу, в межах виконання статті 256 КУпАП позивачу було роз`яснено його права та обов`язки, які зазначені в статті 268 КУпАП, усно повідомлено про призначений час та розгляд справи та запропоновано згідно частини третьої вищезазначеної норми подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Позивач особисто письмово надав відмову від проходження ВЛК.

Представник відповідача вважає, що позивач усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, порушуючи законодавство про мобілізацію під час введеного в Україні воєнного стану та оголошеної загальної мобілізації маючи достатньо часу для приведення облікових даних у відповідність, свідомо не прибував до ІНФОРМАЦІЯ_6 для проходження військово-лікарської комісії для визначення ступеню придатності до військової служби.

Посилання позивача про відсутність в день направлення на ВЛК результатів досліджень не може бути розцінена як поважна причина при відмові від проходження ВЛК, оскільки вимога ІНФОРМАЦІЯ_6 про проходження позивачем ВЛК була пред`явлена в особливий період.

Невиконання відповідачем в особливий період законної вимоги відповідача про проходження ВЛК є порушенням вимог законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

ІНФОРМАЦІЯ_7 не вчинялися жодні дії щодо вчинення перешкод у проходженні позивачем ВЛК та можливості надання позивачем лікарям ВЛК медичних документів про стан його здоров`я, в тому числі і результатів обстежень, направлення на які надаються під час початку проходження військовозобов`язаними ВЛК.

Також позивачем не надано жодних доказів та обґрунтувань необхідності збору медичної документації та наявності у нього хвороб, травм, які б впливали на визначення ступеню його придатності до військової служби.

Отже, ОСОБА_1 порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Посилаючись на вказані обставини, представник ІНФОРМАЦІЯ_6 вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення № 10/24-02 від 05 жовтня 2024 року винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідно до чинного законодавства та підстави для її скасування відсутні, а тому просить суд вважати позовну заяву ОСОБА_1 про скасування постанови необґрунтованою та безпідставною (а.с. 17-29).

24 лютого 2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких він наполягає на задоволенні позовних вимог, зазначає, що відповідачем не надано доказів які б підтверджували та доводили вину позивача (а.с.30-32).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2025 року у справі за вказаним адміністративним позовом залучено як другого відповідача ІНФОРМАЦІЯ_8 .

02 квітня 2025 року представник ІНФОРМАЦІЯ_1 подав суду відзив на позов, в якому зазначає, що позивач був належним чином оповіщений про розгляд справи, відповідно, днем розгляду справи є день винесення постанови. Позивач власним волевиявленням, знаючи настання всіх правових наслідків прийняв рішення щодо неявки на розгляд справи, при вказаних обставинах позивач при всьому бажанні не міг не знати про наявність постанови, а лише легковажно розраховував на відвернення правових наслідків свого протиправного діяння. Копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 було надіслано поштовим відправленням. Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також вважає, що заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу, у випадку прийняття рішення не на користь суб`єкта владних повноважень, є безпідставними та необґрунтованими.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі (а.с. 35-39).

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під час судового розгляду встановлено, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_2 від 05 жовтня 2024 року №10/24-02 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. (а.с. 5).

Зі змісту постанови вбачається, що 05 жовтня 2024 року о 11 год 15 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено факт порушення громадянином ОСОБА_1 законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію в частині невиконання в особливий період під час дії правового режиму воєнного стану обов`язку проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного (міського ) територіального центру комплектування та соціальної підтримки згідно абзаці третього частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

Таким чином, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді 17000 грн. 00 коп.

Матеріали справи містять копію повістки № 10/24-02 на ім`я ОСОБА_1 , якою його зобов`язано з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , каб. 309, 01 жовтня 2024 року о 14 год. 50 хв. для проходження військово-лікарської комісії та визначення призначення на особливий період (а.с.26).

Представником відповідача надано копію акту відмови від отримання повістки від 01 жовтня 2024 року, в якій вказується про фіксацію факту відмови ОСОБА_1 від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_6 на 14 год. 50 хв. 01 жовтня 2024 року (а.с.26-зворот).

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 210-1 КУпАП встановлена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, відповідно до якої в редакції на час виникнення спірних правовідносин:

Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч.1 ст.210-1 КУпАП).

Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч.2 ст.210-1 КУпАП).

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч.3 ст.210-1 КУпАП).

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на теперішній час.

Отже, на дату винесення відповідачем спірної постанови в Україні діяв особливий період, що є підставою для застосування ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560, тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який, зокрема, визначає: процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів.

Згідно з пунктом 21 Порядку № 560 за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Відповідно до пунктів 28-30 Порядку № 560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).

У повістці зазначаються:

прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) і дата народження громадянина, якому адресована повістка;

найменування районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ, що видав повістку;

мета виклику до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;

місце, день і час явки за викликом;

підпис (кваліфікований електронний підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку, дата підпису;

реєстраційний номер повістки;

роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.

Повістка формується за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або бланк повістки заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу.

Керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу накладає на повістку кваліфікований електронний підпис або особисто підписує повістку та скріплює гербовою печаткою.

Реєстраційний номер повістки фіксується в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, посилається на акт відмови від отримання повістки від 01 жовтня 2024 року.

Пунктом 40 Порядку № 560 встановлено, що під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.

Згідно з п. 41 Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

у разі вручення повістки особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.

Згідно з абзацами 4-6 пункту 47 Порядку № 560 у разі відмови резервіста або військовозобов`язаного від отримання повістки представником, який уповноважений вручати повістки, складається акт відмови від отримання повістки, який підписується не менш як двома членами групи оповіщення. Акт відмови від отримання повістки оголошується громадянину.

Акт відмови від отримання повістки подається керівнику районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для вжиття заходів до притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.

Акт відмови від отримання повістки реєструється в районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Проаналізувавши вищевказані норми в контексті обставин цієї справи, слід зазначити, що в разі відмови військовозобов`язаного від отримання повістки належним підтвердженням оповіщення позивача про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_6 є відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки.

Таким чином, сам по собі акт відмови від отримання повістки без відповідного відеозапису доведення акта відмови від отримання повістки не є належним підтвердженням оповіщення позивача про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому, будь-яких відеозаписів доведення акта відмови від отримання повістки до позивача відповідачем не надано.

Доказів ведення відеофіксації із застосуванням технічних приладів під час вручення повістки позивачу відповідачем також не надано, посилань на здійснення такої відеофіксації не наведено.

На підставі викладеного, враховуючи вимоги п. 41 Порядку № 560, суд вважає недоведеним факт належного оповіщення військовозобов`язаного ОСОБА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_6 на 01 жовтня 2024 року о 14 год. 50 хв.

Отже, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи зазначення у оскаржуваній постанові про те, що позивач був належним чином оповіщеним про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_6 для проходження військово-лікарської комісії та визначення призначення на особливий період.

Суд зазначає, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень процесуального законодавства покладено на відповідача, як на суб`єкта владних повноважень. Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, за яке він притягнутий до відповідальності.

Із змісту рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 вбачається, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для задоволення заявленого ОСОБА_1 адміністративного позову про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення із закриттям провадження у справі.

Щодо позиції представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_6 про пропуск позивачем строку звернення до суду суд приходить до такого висновку.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Згідно ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно ч. 3 ст. 123 КАС якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, слід врахувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала.

Отже, наслідком пропущення процесуальних строків є залишення позовної заяви без розгляду. Виключенням з цього правила є факт визнання судом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою своєчасного виконання учасниками адміністративного судочинства передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

З системного аналізу зазначеної норми видно, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

У відповідності до ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно положень ч. 9 ст. 120 КАС України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Позивач в позовній заяві вказував, що під час розгляду оскаржуваного протоколу він присутнім не був, у оскаржуваній постанові мається відмітка, про її надіслання на його адресу поштою 07 жовтня 2024 року. Разом з тим, оскаржувана постанова взагалі не надходила позивачу, а після блокування банківського рахунку позивач 16 грудня 2024 року звернувся до Зарічного відділу ДВС з метою дізнатись причини блокування, де ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 76754854, та виявив постанову, що оскаржується. Вказане підтверджується копією заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 16 грудня 2024 року, дата ознайомлення 17 грудня 2024 року (а.с. 6). Таким чином, позивач дізнався про порушення своїх прав в момент ознайомлення зі змістом оскаржуваної постанови, тобто 17 грудня 2024 року. Тому, в позовній заяві просив поновити пропущений процесуальний строк на звернення до суду з позовом про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення № 10/24-02 від 05 жовтня 2024 року.

При відкритті провадження у справі, судом враховано клопотання позивача, ухвалою від 26 грудня 2024 року поновлено позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

При цьому достовірних відомостей про вручення позивачу копії оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності раніше ніж 17 грудня 2024 року (як стверджує позивач) суду не надано.

За таких обставин, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування викладеного в ухвалі Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2024 року висновку про поновлення позивачу строку звернення до суду з вказаним адміністративним позовом, відсутні підстави стверджувати про доведеність наявності факту пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, який виявлено після відкриття провадження.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 у справі № 520/9115/19, № 640/19536/18 від 03.02.2022.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Матеріалами справи встановлено, що позивач на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених нею при розгляді справи у суді першої інстанції надано Договір про надання правничої (правової) допомоги від 18 грудня 2024 року, укладеного між ним та адвокатом Маховиком Р.В. (а.с. 8), квитанцію на оплату послуг правничої допомоги в сумі 8000 грн. 00 коп. (а.с. 9).

Оцінивши обставини справи та надані докази у їх сукупності, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 , як юридичної особи, структурним підрозділом якої є відповідач ІНФОРМАЦІЯ_8 , підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605,60 грн., сплачений при зверненні до суду із вказаною позовною заявою.

Керуючись ст.ст.5,8,14,22,72-79,136,139, 211, 220,241-246,250,271,286 КАС України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Маховика Романа Васильовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення № 10/24-02 від 05 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 605 грн. 60 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя А.П.Сидоренко