Справа № 300/290/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/290/25 пров. № А/857/15814/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року, головуючий суддя Могила А.Б., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за адміністративним позовом Керівника Коломийської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави до Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач Керівник Коломийської окружної прокуратури Івано-Франківської області звернувся в суд в інтересах держави з позовом до Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа - Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо розгляду на сесії селищної ради подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 05.04.2024 року №09/596-24 про віднесення земельних ділянок площею 28 га до самозалісених, зобов`язати розглянути на сесії селищної ради вказане подання щодо віднесення земельних ділянок площею 28 га до самозалісених.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що Отинійською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області на розгляд сесії селищної ради протягом тривалого часу не виносилося питання про віднесення вищевказаної земельної ділянки до самозалісених та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісену ділянку. В порушення вимог ст.57-1 Земельного кодексу України розгляд вищевказаного подання на сесії не відбувався. Отже, рішення сесії щодо віднесення земельної ділянки до самозалісених, не приймалося. Вважає, що такі дії органу місцевого самоврядування не сприяють реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне залісення України» та порушують інтереси держави у сфері охорони і збереження рослинного світу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що порушення позивачем у позовних вимогах питання щодо розгляду на сесії селищної ради подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 05.04.2024 року №09/596-24, не спростовує того факту, що селищною радою з порушенням розглянуто подання від 01.12.2023 року №09/2026-23. Судом не вжито всіх визначених законом заходів для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що у свою чергу суперечить вимогам ст. 9 КАСУ.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства на адресу Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області підготовлені подання №09/2026-23 від 01.12.2023 року та №09/596-24 від 05.04.2024 року про віднесення ділянки орієнтовною площею самозалісення 28 га (координати 48.768867, 24.774438) до самозалісених та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісену ділянку, з подальшим її закріпленням за постійним лісокористувачем відповідно до вимог статті 17 Лісового кодексу України.

На отримане подання №09/2026-23 від 01.12.2023 року відповідач листом №113/04-10 від 12.01.2024 року повідомив, що в селищній раді відсутній сертифікований інженер-землевпорядник, який би міг визначати місце розташування земельної ділянки за поданими координатами. Тому, просив надати схеми розташування, графічні матеріали (викопіювання) із зазначенням місця розташування земельної ділянки та її площі. Такий обсяг даних дасть можливість ідентифікації земельної ділянки на місцевості та її прив`язки до відповідного населеного пункту.

Коломийською окружною прокуратурою Івано-Франківської області на адресу Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства направлено лист від 24.10.2024 року №09.53-57-2896ВИХ-24 про надання інформації, зокрема: чи сформована земельна ділянка орієнтовною площею самозалісення 28 га (координати 48.768867, 24.774438), на якій виявлено самозалісення, як об?єкт цивільних прав (із зазначенням кадастрового номеру), а також завірені належним чином копії актів проведених натурних обстежень вищевказаної земельної ділянки, інші документи, що підтверджують наявність самозалісення вказаної земельної ділянки, у тому числі витяги/викопіювання з Геоінформаційної системи лісових ресурсів України; про вжиті органами місцевого самоврядування заходи у відповідь на вищевказані подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, а також у разі їх бездіяльності про вжиття Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства заходів представницького характеру шляхом пред?явлення позовів зобов?язального характеру про визнання протиправною бездіяльності органів місцевого самоврядування та зобов?язання їх розглянути вказані подання і прийняти рішення про віднесення земель до самозалісених (з наданням копій підтверджуючих документів).

Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства листом від 06.11.2024 року №09/2593-24 повідомило Коломийську окружну прокуратуру Івано-Франківської області, що на виконання положень Закону України від 20.06.2022 року №2321-ІХ, Указу Президента України від 29.09.2022 року №675/2022 зверталося до об?єднаних територіальних громад Івано-Франківської області з приводу віднесення ідентифікованих земельних ділянок до самозалісених з подальшим закріпленням їх за постійними лісокористувачами. Зазначено, що органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень самостійно приймають рішення щодо передачі земель у постійне користування. У разі виявлених достатніх підстав Коломийською окружною прокуратурою Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства не заперечуватиме щодо звернення Коломийської окружної прокуратури з позовною заявою до суду в інтересах управління.

Керівник Коломийської окружної прокуратури Івано-Франківської області звернувся до Отинійської селищної ради з листом від 19.11.2024 року №09.53.-57-3110ВИХ-24 про надання інформації чи сформована земельна ділянка орієнтовною площею 28 га (координати 48.768867, 24.774438), на якій виявлено самозалісення, як об?єкт цивільних прав (із зазначенням кадастрового номеру), а також повідомити про вжиті Отинійською селищною радою заходи у відповідь на вищевказані подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.

На вказаний запит відповідач листом від 06.12.2024 року №2982/04-10 повідомив, що відповідно до вказаних координат та орієнтовної площі самозалісення 28 га, згідно з отриманою інформацією з Відкритих даних земельного кадастру України, даною земельною ділянкою є земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0029, площею 12,9582 га, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, комунальної власності з цільовим використанням 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам). Суміжними земельними ділянками до вище вказаної ділянки є сформовані земельні ділянки з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належать до приватної власності. Крім того, повідомив, що до Отинійської селищної ради надходило подання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених вх. №3952/04-09 від 12.12.2023 року, в результаті чого була надана відповідь №113/04-10 від 12.01.2024 року. Інших звернень до відповідача не надходило.

Керівник Коломийської окружної прокуратури Івано-Франківської області, в інтересах держави, з метою зобов`язання Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області розглянути на сесії селищної ради подання №09/596-24 від 05.04.2024 року щодо віднесення земельної ділянки площею 28 га до самозалісених, звернувся до суду з цією позовною заявою.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено жодними доказами, що Отинійська селищна рада отримала подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №09/596-24 від 05.04.2024 року про віднесення ділянки орієнтовною площею самозалісення 28 га (координати 48.768867, 24.774438) до самозалісених та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісену ділянку, з подальшим її закріпленням за постійним лісокористувачем відповідно до вимог статті 17 Лісового кодексу України. З огляду на відсутність доказів отримання відповідачем подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №09/596-24 від 05.04.2024, суд дійшов висновку про відсутність спору в сфері публічно-правових відносин і як наслідок підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні від 08.04.1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» навів мотиви, згідно з якими інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Ці висновки Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене цим Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, застосованого у статті 23 Закону № 1697-VII.

Отже, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 року у справі №815/724/15, від 28.01.2021 року у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 року у справі №380/2266/21, від 02.12.2021 року у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 року у справі №0440/6596/18.

Хоча у Конституції України не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. З наведеного констатується, що звернення прокурора з позовом в інтересах держави охоплює, у тому числі, й захист інтересів громади.

Це відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові від 29.11.2022 року у справі №240/401/19, підстав для відступу від яких колегія суддів не вбачає.

Виходячи з таких критеріїв, у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє (бездіє) або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії (бездіяльність), що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.07.2022 року у справі № 910/5201/19.

Стосовно питання наявності у прокурора повноважень на представництво в суді інтересів держави, аналіз положень частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

Як слідує з матеріалів справи, Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства підготовлені подання №09/2026-23 від 01.12.2023 року та №09/596-24 від 05.04.2024 року про віднесення Отинійською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області ділянки орієнтовною площею самозалісення 28 га, координати 48.768867, 24.774438 до самозалісених та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісену ділянку, з подальшим її закріпленням за постійним лісокористувачем відповідно до вимог статті 17 Лісового кодексу України.

На подання №09/2026-23 від 01.12.2023 відповідач листом №113/04-10 від 12.01.2024 повідомив, що в селищній раді відсутній сертифікований інженер-землевпорядник, який би міг визначати місце розташування земельної ділянки за поданими координатами. Тому, просив надати схеми розташування, графічні матеріали (викопіювання) із зазначенням місця розташування земельної ділянки та її площі. Як наслідок рішення відповідача за наслідком розгляду такого подання відсутнє.

В свою чергу судом встановлено, що подання третьої особи від 05.04.2024 року №09/596-24 до відповідача на розгляд не надходило. Про даний факт відповідач листом від 06.12.2024 року №2982/04-10 повідомив позивача, зокрема зазначив, що до Отинійської селищної ради надходило подання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених №09/2026-23 від 01.12.2023 року, в результаті чого була надана відповідь №113/04-10 від 12.01.2024 року, інших звернень до відповідача не надходило.

При цьому, суд враховує, що предметом даного спору є протиправна бездіяльність щодо розгляду на сесії селищної ради подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 05.04.2024 року №09/596-24 про віднесення земельних ділянок площею 28 га до самозалісених.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що Отинійська селищна рада отримала подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №09/596-24 від 05.04.2024 року про віднесення ділянки орієнтовною площею самозалісення 28 га (координати 48.768867, 24.774438) до самозалісених та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісену ділянку, з подальшим її закріпленням за постійним лісокористувачем відповідно до вимог статті 17 Лісового кодексу України.

Як правильно зазначено судом попередньої інстанції, протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Враховуючи те, що позивачем не підтверджено жодними доказами, що Отинійська селищна рада отримала подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №09/596-24 від 05.04.2024 про віднесення ділянки орієнтовною площею самозалісення 28 га (координати 48.768867, 24.774438) до самозалісених та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісену ділянку, з подальшим її закріпленням за постійним лісокористувачем відповідно до вимог статті 17 Лісового кодексу України, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність спору в сфері публічно-правових відносин, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №300/290/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич