Справа № 640/23222/19
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року справа №640/23222/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому з урахуванням змінених позовних вимог просить:

- визнати незаконними дії Прокуратури Київської області про призначення ОСОБА_1 прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року;

- зобов`язати Київську обласну прокуратуру протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про виключення запису стосовно призначення прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Київської області від 24 жовтня 2019 року № 615к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора окружної прокуратури, яка станом на дату ухвалення судового рішення є рівнозначною посаді, яку він займав станом на 28.10.2020;

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2019 по момент винесення рішення по даній справі;

- стягнути з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні.

Постановою Верховного Суду від 21.09.2023 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 справу прийнято до провадження та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.

На підставі ст.ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Під час розгляду справи позивачем подані уточнення позовних вимог, відповідно до яких він просить суд:

- визнати незаконними дії Прокуратури Київської області про призначення Леляка Я.О. прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року;

- зобов`язати Київську обласну прокуратуру протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про виключення запису стосовно призначення прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Київської області від 24 жовтня 2019 року № 615к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 24.10.2019;

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2019 по момент винесення рішення по даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій прокуратури Київської області щодо призначення позивача прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури та протиправністю оскаржуваного наказу про звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з липня 2009 року по жовтень 2019 року навчався та працював в органах прокуратури.

Так, зокрема наказом Прокурора Київської області №130к від 01.08.2018 молодшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на вакантну посаду прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, звільнивши його з адміністративної посади заступника керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області з 01.08.2018.

Наказом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області №40 від 02.08.2018 прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області молодшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Наказом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області №29 від 23.05.2019 прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області молодшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 24.05.2019.

Наказом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області № 48 від 09.07.2019 прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 22.07.2019.

Наказом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області №52 від 26.07.2019 молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з адміністративної посади начальника Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області за власним бажанням на підставі його заяви.

У той же час, як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 , згідно запису №22 від 26.07.2019 позивач на підставі наказу №52 від 26.07.2019 перебував на посаді прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Копії наказу №52 від 26.07.2019 про призначення позивача на посаду прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області відповідачем та третьою особою до суду не надано, оскільки, як було встановлено у судовому засіданні, наказ про призначення позивача на вказану посаду не приймався, а він автоматично на підставі наказу №52 від 26.07.2019 про звільнення з адміністративної посади став прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Наказом прокурора Київської області від 24.10.2019 №615к позивача звільнено з посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 28.10.2019.

Позивач, вважаючи протиправними дії та наказ відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом статті 2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) право громадянина України на працю є одним з основних трудових прав працівників.

Положеннями статті 5-1 КЗпП України передбачено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, щодо правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Статтею 4 Закону України від 14.14.2014 №1697-VII Про прокуратуру (далі - Закон №1697) установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом № 1697 забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо (пункт 1 частини першої статті 16 Закону № 1697) та призначення прокурора на адміністративну посаду та його звільнення з адміністративної посади (статті 39, 41 Закону № 1697).

Так, статтею 7 Закону № 1697 (станом на момент звільнення позивача з посади начальника Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області 26.07.2019) передбачено, що систему прокуратури України становлять:

1) Генеральна прокуратура України;

2) регіональні прокуратури;

3) місцеві прокуратури;

4) військові прокуратури;

5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Статтею 10 Закону № 1697 передбачено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та не більше трьох заступників.

У структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи - управління та відділи.

Відповідно до статті 12 Закону № 1697 у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Місцеву прокуратуру очолює керівник місцевої прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників.

У структурі місцевої прокуратури в разі необхідності утворюються такі підрозділи, як відділи.

До повноважень керівника місцевої прокуратури, зокрема, відноситься: призначення на адміністративні посади та звільнення з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом (п. 4-1 ч. 1ст. 13 Закону № 1697).

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 15 Закону № 1697 прокурором органу прокуратури є керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої), а пункту 19 частини 1 статті 15 цього Закону - прокурор місцевої прокуратури.

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону №1697 прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Пунктом 14 частини першої статті 39 Закону № 1697 передбачено, що адміністративними посадами в місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є, серед іншого, посади: керівників підрозділів місцевої прокуратури.

Призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 14 та 15 частини першої цієї статті, здійснюється керівником місцевої прокуратури (ч. 4 ст. 39 Закону).

Частиною першою статті 41 Закону № 1697 передбачено, що звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 14 та 15 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється керівником місцевої прокуратури з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

Відповідно до частини 4 вказаної статті звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів (ч. 5 ст. 41 Закону № 1697).

З аналізу вказаних норм Закону № 1697 вбачається, що звільнення прокурора з адміністративної посади не припиняє його повноважень прокурора, але зупиняє їх. Прокурор, у свою чергу повинен бути призначений не пізніше одного місяця після звільнення з адміністративної посади на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури (Києво-Святошинська місцева прокуратура Київської області) або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою.

Враховуючи зміст вказаної норми та факт зупинення повноважень відповідного прокурора у ОСОБА_1 на момент звільнення його з адміністративної посади, в силу вимог ст. 16, 17, ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» за ним були збережені гарантії незалежності прокурора шляхом забезпечення перебування на посаді, що не є адміністративною, в місцевій прокуратурі - прокурора прокуратури.

На думку позивача, після звільнення його з адміністративної посади він мав би автоматично повернутися до попередньої займаної ним посади-прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської прокуратури, без прийняття відповідного наказу.

Суд погоджується з таким твердженням, проте станом на 26.07.2019 року такі посади не були вакантними, а зазначення у трудовій книжці позивача посади прокурора Києво-Святошинської прокуратури як тимчасової, до вирішення питання про призначення на конкретну посаду або звільнення з посади прокурора, цілком забезпечувало виконання вимог ст. 41 ЗУ «Про прокуратуру» та не порушувало прав позивача

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними дій Прокуратури Київської області про призначення ОСОБА_1 прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року та зобов`язання Київську обласну прокуратуру протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про виключення запису стосовно призначення прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року має бути відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Прокурора Київської області від 24.10.2019 №615к ОСОБА_1 з 28.10.2019 звільнено з посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697.

Пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697 передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 № 113-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (далі - Закон №113, який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697 були внесені зміни.

Статтею 14 Закону № 1697 у зв`язку із внесенням до неї змін Законом №113 передбачено скорочення кількості прокурорів органів прокуратури.

Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10 000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами статті 14 Закону № 1697 кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону № 113.

У тексті Закону № 1697 слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Згідно з пунктами 6, 7 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з пунктом 9 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Пунктом 10 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Підпунктом 1 пункту 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Судом встановлено, що позивач на момент звільнення в силу ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 16 Закону №1697 перебував на посаді прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, а тому на нього розповсюджувались норми п.п. 1 п. 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113.

Разом з тим, позивачем не було подано заяви про переведення до окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, а тому наказ прокурора Київської області від 24 жовтня 2019 року № 615к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є правомірним.

Встановлена судом під час вирішення справи обґрунтованість наказу від 24.10.2019 №615к прямо вказує на відсутність підстав для задоволення позову в іншій частині, а саме щодо поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, на підставі викладеного вище суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено повністю.

Щодо посилання позивача у заяві від 24.02.2025 на рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року № 11-р(ІІ)/2024, то суд зазначає таке.

Представником позивача 24.02.2025 подано до суду (через систему «Електронний суд») заяву, у якому він, зокрема, уточнив (збільшив) підстави позову в частині позовних вимог про звільнення, які стосуються застосування п. 9 ч.1 ст. 51 ЗУ «Про прокурату».

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, право позивача на подання заяви про зміну підстав позову у цій справі обмежено строком підготовчого провадження.

Відповідно до положень статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як зазначено вище, провадження у справі відкрито 30.10.2023, закрито підготовче провадження 09.09.2024, перше судове засідання призначено на 14.10.2024, внаслідок чого позивач мав право на подання зазначеної заяви у період з 30.10.2023 по 09.10.2024 включно.

У той же час, заява про уточнення позовних вимог була подана позивачем до суду 24.02.2025, тобто з пропуском строку.

Відповідно до частини другої статті 204 КАС України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи подання позивачем заяви про зміну підстав позовну з порушенням процесуальних строків, така заява має бути залишена без розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.