Справа № 320/21076/24
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2025 року м. Київ № 320/21076/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕВАРТСЕН ОПТІ"

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулось ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01 квітня 2024 № 158570715 (Форма «В4»).

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01 квітня 2024 №158580715 (Форма «ПН»).

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що від`ємне значення з ПДВ у сумі 30 400 039 грн., яке було задекларовано за листопад 2023 року, сформоване на підставі реальних імпортних операцій за зовнішньоекономічним контрактом з латвійським постачальником. Частину товару позивач реалізував, частина - залишалася на складі для подальшої господарської діяльності.

Позивач стверджує, що мав право включити зазначену суму до податкового кредиту, а обов`язок нараховувати податкові зобов`язання за п. 198.5 ПК України не виникав, оскільки товари не використовувались у негосподарській діяльності. Також зазначено, що усі документи, на підставі яких сформовано звітність, відповідають вимогам законодавства.

Відповідач - ГУ ДПС у Київській області - у відзиві не погодився з доводами позивача та просить відмовити в задоволенні позову. Податковий орган вказує, що перевірка проводилась на законних підставах і в межах повноважень.

Під час перевірки позивач не надав документи, які б підтвердили право на податковий кредит і реальну наявність товару. Через це контролюючий орган зробив висновок про порушення вимог Податкового кодексу. Також податкова посилається на матеріали кримінального провадження, згідно з якими попередній директор підприємства заявив, що не здійснював фактичної діяльності, а підприємство було зареєстроване формально.

Відповідач наголошує, що документи, які не були подані під час перевірки, не можуть бути враховані при вирішенні справи в суді.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 07.06.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20.06.2024.

20.06.2024 р. у судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. До суду від обох сторін надійшли клопотання про перенесення судового засідання. Суд, вирішивши зазначене клопотання, ухвалив перенести розгляд справи на 25.07.2024 року.

25.07.2024 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. У зв`язку з його неявкою суд на місці ухвалив перенести розгляд справи на 12.09.2024 року.

30.07.2024 р. від представника позивача надійшла зайва про розгляд справи без його участі.

12.09.2024 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. У зв`язку з його неявкою суд на місці ухвалив перенести розгляд справи на 17.10.2024 р.

17.10.2024 р. адміністративна справа №320/21076/24 знята з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 18.11.2024.

18.11.2024 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. У зв`язку з його неявкою суд на місці ухвалив перенести розгляд справи на 19.12.2024 р.

19.12.2024 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. Заява позивача про розгляд справи за його відсутності у матеріалах справи відсутня. Суд на місці ухвалив перенести розгляд справи на 30.01.2025 р.

30.01.2025 р. адміністративна справа №320/21076/24 знята з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 04.03.2025 р.

04.03.2025 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. Суд на місці ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності позивача, закрити підготовче судове засідання та призначити розгляд справи по суті на 14.04.2025 р.

14.04.2025 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. В 30.07 202025 р. від представника позивача надійшла зайва про розгляд справи без його участі. Суд на місці ухвалив проводити розгляд справи без участі позивача. З урахуванням обставин неявки останнього, суд на місці ухвалив перенести розгляд справи на 20.05.2025 р.

20.05.2025 р. у судове засідання прибув представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином. Вислухавши думку представника відповідача, суд на місці ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕВАРТСЕН ОПТІ» (надалі - позивач) , зареєстроване 13.07.2022 року згідно з записом №000000228 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Місцезнаходження позивача: 08200, Київська область, Бучанський район, м. Ірпінь, вул. Слов`янська, буд. 35. Підприємство зареєстроване як платник податку на додану вартість та здійснює діяльність у сфері оптової торгівлі.

19.12.2023 року позивач подав до контролюючого органу податкову декларацію з ПДВ за листопад 2023 року (реєстраційний №), у якій задекларував від`ємне значення з податку на додану вартість у сумі 30 400 039 грн., яке було сформоване з урахуванням залишку імпортованого товару.

У зв`язку із заявленим від`ємним значенням ПДВ, що перевищує 100 тис. грн., Головним управлінням ДПС у Київській області на підставі п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 та п. 200.11 ст. 200 Податкового кодексу України було призначено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача. Відповідний наказ №76-п датований 15.01.2024 року, а повідомлення №18/10-36-07-15/44787455 про проведення перевірки - 16.01.2024 року.

Перевірка була проведена без виїзду до платника податків, оскільки посадові особи ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» не були виявлені за податковою адресою при спробі проведення виїзної перевірки 12.01.2024 року, про що складено акт відсутності від тієї ж дати.

За результатами перевірки, 29.02.2024 року було складено акт №12545/10-36-07-15, у якому викладено висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 44.1, 44.6 ст. 44, п. 198.1 198.6 ст. 198, п. 201.1, 201.7, 201.10, 201.11 ст. 201 Податкового кодексу України. На підставі цього акту податковим органом 01.04.2024 року прийнято:

- податкове повідомлення-рішення №158570715 (форма «В4»), яким зменшено суму від`ємного значення з ПДВ у сумі 30 400 039 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №158580715 (форма «ПН»), яким нараховано штрафні санкції за порушення строків реєстрації податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, поштове відправлення з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями повернулося 23.04.2024 з відміткою «за закінченням терміну зберігання», однак саме в цю дату позивач повідомляє про їх отримання.

Позивач не погодився з висновками, викладеними в акті перевірки, та вважає дії контролюючого органу протиправними, оскільки, на його думку, задеклароване від`ємне значення сформовано на підставі реальних господарських операцій, підтверджених первинними документами, і не підлягає виключенню. Це й зумовило звернення до суду з даним адміністративним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, а також правовий статус платників податків, їхні обов`язки та повноваження контролюючих органів, регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку та інших документів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 цього ж Кодексу, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, у тому числі при їх імпорті на митну територію України. Водночас, згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми податку, не підтверджені належними документами, зокрема зареєстрованими податковими накладними або митними деклараціями.

Пунктом 200.1 статті 200 ПК України передбачено, що сума ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між податковим зобов`язанням та податковим кредитом.

Згідно з підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка може проводитись у разі, якщо платником заявлено до відшкодування з бюджету ПДВ понад 100 тисяч гривень, або вказано від`ємне значення ПДВ на цю суму. При цьому така перевірка здійснюється з метою встановлення обґрунтованості сформованого податкового кредиту та правомірності заявленого відшкодування.

Крім того, відповідно до пункту 44.6 статті 44 ПК України, у разі ненадання платником документів на підтвердження показників, відображених у податковій звітності, такі документи вважаються відсутніми на момент складення звітності.

VI. Оцінка суду

Види, підстави та порядок проведення контролюючим органом перевірок регулюються главою 8 Податкового кодексу України, відповідно до якої податковий орган має право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові, виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (абз.1 п.75.1 ст.75 Кодексу).

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів,які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Порядок проведення документальних позапланових перевірок регламентовано ст. 78 ПКУ, якою визначені обставини, при наявності яких можуть здійснюватися такі перевірки.

За змістом пп. 78.1.8 п. 78.8 ст. 78 ПКУ документальна позапланова перевірка здійснюється у разі, якщо платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.

Документальна позапланова перевірка з підстав, визначених у цьому підпункті, проводиться виключно щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.

Про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки (п. 78.4 ст. 78 цього Кодексу).

Пунктом 79.2 ст. 79 ПКУ встановлено, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Відповідно до пп. 78.1.8 п. 78.8 ст. 78 ПК України перевірка проводиться, якщо платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.

Документальна позапланова перевірка з підстав, визначених у цьому підпункті, проводиться виключно щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.

Правила визначення сум податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, порядок узгодження заявленої до відшкодування суми податку, закріплено в ст. 200ПК України.

Так, згідно з п. 200.1 ст. 200 Кодексу сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

З урахуванням пп. "б" п.200.4 ст.200 ПКУ при від`ємному значенні різниці між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду платник ПДВ має право заявити таку суму, в частині, що не перевищує реєстраційну суму на момент отримання контролюючим органом декларації, до бюджетного відшкодування, зокрема, на поточний рахунок платника податку.

За містом п. 200.10 ПКУ платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті та подали заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, отримують таке бюджетне відшкодування в разі узгодження контролюючим органом заявленої суми бюджетного відшкодування за результатами камеральної перевірки, а у випадках, визначених п. 200.11 ПКУ, - за результатами перевірки, зазначеної у такому пункті, що проводяться відповідно до цього Кодексу.

В свою чергу, контролюючий орган проводить документальну перевірку платника податку, у порядку, передбаченому пп.78. 1.8 п.78.1 ст.78 цього Кодексу, протягом 60 календарних днів протягом, що настають за граничним строком подання податкової декларації (п. 200.11 ст. 200 ПКУ).

Суд встановив, що на підставі положень п.п. 19.1.6 п. 19.1 ст. 19, п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п.п. 69.2 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, наказом Головного управління ДПС у Київській області від 11.01.2024 №51-п та направленнями на перевірку від 12.01.2024 №200 та №201, ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» було призначено документальну позапланову виїзну перевірку щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні у листопаді 2023 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування.

12.01.2024 року посадовими особами контролюючого органу під час прибуття за податковою адресою позивача (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Слов`янська, буд. 35) встановлено відсутність посадових осіб підприємства. За результатами здійсненої фіксації складено акт від 12.01.2024 №75/10-36-07-14/44787455.

У зв`язку з неможливістю проведення документальної виїзної перевірки, контролюючим органом прийнято рішення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки у скорочені строки. На підставі вищезазначених норм Податкового кодексу, наказом ГУ ДПС у Київській області від 15.01.2024 №76-п, а також повідомленням про проведення перевірки від 16.01.2024 №18/10-36-07-15/44787455, було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні у листопаді 2023 року від`ємного значення з ПДВ, задекларованого у податковій декларації від 19.12.2023 №. Указане від`ємне значення включало залишки з попередніх періодів (лютий серпень та жовтень листопад 2023 року).

Копія наказу про проведення перевірки та відповідне повідомлення були направлені позивачу 16.01.2024 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу його офіційного місцезнаходження. Однак, як вбачається з матеріалів справи, поштове відправлення 30.01.2024 повернулося до відправника з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з приписами статті 42 Податкового кодексу України, у разі направлення (вручення) платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату її початку і місце проведення, шляхом надсилання рекомендованим листом із повідомленням про вручення за податковою адресою платника податків, документальна позапланова невиїзна перевірка (крім випадків, передбачених статтею 200 ПК України) може бути розпочата не раніше ніж через 30 календарних днів з дати такого надсилання.

Належне виконання вказаних вимог надає посадовим особам контролюючого органу право на проведення перевірки.

Поряд із цим, відповідно до пункту 200.11 статті 200 ПК України, у разі подання платником податку податкової декларації із заявою про повернення суми бюджетного відшкодування, контролюючий орган має право на проведення документальної перевірки в порядку, передбаченому п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 ПК України.

Отже, право контролюючого органу на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки виникає за наявності сукупності двох умов: 1) наявність визначених законом підстав для її проведення (правова підстава), та 2) належне направлення платнику податків копії наказу і повідомлення про перевірку (формальна підстава).

Судом також враховано, що відповідно до пункту 42.1 статті 42 ПК України документи з питань податкового контролю, зокрема ті, що стосуються проведення перевірок, повинні бути оформлені у письмовій формі, підписані відповідними посадовими особами, а також можуть відображатися в електронному кабінеті платника податків.

Пунктом 42.2 статті 42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони були надіслані рекомендованим листом з повідомленням про вручення за податковою адресою платника податків або вручені особисто платнику чи його представнику.

При цьому, згідно з пунктом 42.5 цієї ж статті, у випадку неможливості вручення документа поштою у зв`язку з відсутністю платника податків за місцезнаходженням, документ вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.09.2019 у справі №825/1109/16, відповідно до якої документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за податковою адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручені особисто платнику податків чи його представнику. При цьому добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі. Невиконання цього обов`язку не звільняє платника податків від негативних правових наслідків, пов`язаних з неврученням документа.

Як вбачається з матеріалів справи, всі документи, пов`язані з проведенням документальної перевірки, направлялись ГУ ДПС у Київській області на податкову адресу ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ», що позивачем не заперечується. Повідомлення про вручення повернулося з відповідною поштовою відміткою про закінчення строку зберігання.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем дотримано процедуру призначення та проведення документальної перевірки з питань декларування у листопаді 2023 року від`ємного значення з ПДВ.

За результатами проведеної документальної невиїзної перевірки ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» складено акт перевірки від 29.02.2024 №12545/10-36-07-15/44787455, відповідно до якого встановлено порушення з боку позивача:

- пунктів 44.1, 44.6 ст. 44; 198.1, 198.2, 198.3, 198.5 (г), 198.6 ст. 198; 201.1, 201.7, 201.10, 201.11 ст. 201 Податкового кодексу України - у зв`язку із завищенням від`ємного значення ПДВ, що підлягає перенесенню до наступного звітного періоду, на суму 30 400 039 грн;

- пункту 201.10 ст. 201 ПК України - щодо порушення строків реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі на аналогічну суму.

Вказані висновки контролюючий орган обґрунтував тим, що під час перевірки ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» не надало первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, які підтверджують відображені у податковій звітності показники.

Акт перевірки разом із супровідним актом про ненадання документів №1/10-36-07-15 було направлено позивачу 29.02.2024 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Проте, як вбачається з поштового реєстру, відправлення 16.03.2024 повернулося з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Також судом встановлено, що позивачем не подано заперечення до акту перевірки та не надано жодних первинних документів до моменту прийняття податкових повідомлень-рішень за її результатами.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» від 29.02.2024 №12545/10-36-07-15/44787455, контролюючим органом було прийнято податкові повідомлення-рішення від 01.04.2024 №158580715 та №158570715, які є предметом оскарження у даній справі.

У матеріалах справи наявні докази направлення зазначених рішень позивачу 01.04.2024 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Разом з тим, як убачається з даних поштового відправлення, лист повернувся до відправника 23.04.2024 з відміткою «за закінченням терміну зберігання». При цьому, сам позивач у позовній заяві вказує, що отримав спірні податкові повідомлення-рішення саме 23.04.2024.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України, відносини у сфері справляння податків і зборів регулюються нормами цього Кодексу. Згідно з вимогами пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників на підставі первинних документів, бухгалтерських регістрів, фінансової звітності та інших документів, ведення яких передбачено законодавством. Формування податкової звітності на підставі непідтверджених документів прямо заборонене.

Оподаткування податком на додану вартість регламентується положеннями розділу V та підрозділів 2 і 10 розділу XX Податкового кодексу України. Як передбачено пунктом 200.1 статті 200 цього Кодексу, сума ПДВ, що підлягає сплаті або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту відповідного звітного періоду.

У разі, якщо за результатами розрахунку виникає від`ємне значення, таке може:

а) зменшити суму податкового боргу;

б) підлягати бюджетному відшкодуванню - у межах суми, фактично сплаченої постачальникам;

в) зараховуватися до складу податкового кредиту наступного періоду.

Пунктом 200.7 статті 200 ПК України визначено, що платник, який претендує на бюджетне відшкодування, має подати відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення відповідної суми, яка підлягає відображенню у декларації.

Судом встановлено, що позивач задекларував від`ємне значення з ПДВ у сумі 30 400 039 грн, яке включало залишки, перенесені з попередніх податкових періодів. Водночас, як зазначено вище, під час перевірки первинні документи, які б підтверджували правомірність формування такого значення, до контролюючого органу надані не були.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться, зокрема, суми ПДВ, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів, у тому числі ввезених на митну територію України.

Також відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між податковим зобов`язанням та податковим кредитом відповідного звітного періоду. У разі виникнення від`ємного значення такої різниці, платник податку має право або включити його до податкового кредиту наступного звітного періоду, або отримати бюджетне відшкодування, у частині, що відповідає сумам податку, фактично сплаченого постачальникам або до бюджету, з урахуванням ліміту, визначеного п. 200№.3 ст. 200№ ПК України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право платника на податковий кредит і, відповідно, на бюджетне відшкодування має бути підтверджене реальним здійсненням господарських операцій, наявністю належним чином оформлених первинних документів, що свідчать про фактичне придбання товарів чи послуг, а також відповідними платіжними документами. При цьому обов`язок подання таких документів у першу чергу покладається на платника податків і має бути виконаний в межах проведення перевірки.

Як вбачається з акту перевірки, що не заперечується і самим позивачем, у періодах, охоплених перевіркою, ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» включено до складу податкового кредиту суми ПДВ за результатами господарських операцій з придбання імпортованих товарів. Водночас, під час проведення перевірки позивачем не було надано жодних первинних документів на підтвердження фактичного здійснення таких операцій, у тому числі документів бухгалтерського обліку та результатів інвентаризації, що унеможливлює перевірку фактичної наявності залишків товару на суму 30 400 039 грн.

Таким чином, висновки контролюючого органу про завищення від`ємного значення ПДВ ґрунтуються на об`єктивно зафіксованій відсутності документального підтвердження показників, що були задекларовані платником у податковій звітності.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг і складається із сум ПДВ, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів чи отриманням послуг.

Однак, як передбачено пунктом 198.6 статті 198 цього ж Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, що не підтверджені належним чином зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними, митними деклараціями чи іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 ПК України. У разі, якщо під час перевірки такі документи залишаються не поданими, платник податку несе відповідальність відповідно до вимог податкового законодавства.

Станом на дату завершення перевірки - 29.02.2024 - позивачем не було надано жодних документів, які безпосередньо стосуються предмета перевірки, а саме: первинних документів, фінансової та статистичної звітності, регістрів бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують дані, відображені у податковій звітності. Це, зокрема, стосується й документів, які б підтвердили залишки імпортованих товарів, на підставі яких формувалося від`ємне значення ПДВ.

Факт ненадання зазначених документів зафіксовано контролюючим органом як в Акті перевірки від 29.02.2024 №12545/10-36-07-15, так і в окремому акті ненадання документів під час перевірки №1/10-36-07-15.

Суд бере до уваги, що відповідно до Порядку оформлення результатів документальних перевірок, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 №727, а також Методичних рекомендацій щодо оформлення матеріалів документальних перевірок (наказ ДФС України від 01.06.2017 №396), акт документальної перевірки є службовим документом, який підтверджує факт її проведення, відображає виявлені порушення та є носієм доказової інформації, яка підлягає оцінці судом нарівні з іншими доказами.

Таким чином, контролюючим органом належним чином зафіксовано, що під час перевірки позивач не виконав обов`язок щодо надання підтвердних документів, що унеможливило перевірку достовірності задекларованих ним сум податкового кредиту. Висновки податкового органу щодо заниження ПДВ та завищення від`ємного значення ґрунтуються на об`єктивній перевірці та відповідають встановленому порядку дій.

Суд також враховує, що відповідно до статті 44 Податкового кодексу України, платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності та інших документів, ведення яких передбачено законодавством. Забороняється формування показників податкової звітності або митних декларацій на підставі даних, не підтверджених зазначеними документами.

Крім того, обов`язком платника податків є забезпечення зберігання таких документів протягом не менше 1095 днів з дати подання відповідної податкової звітності. Це положення покликане гарантувати можливість перевірки достовірності задекларованих показників протягом строку давності.

На підтвердження цього положення суд посилається і на приписи частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, згідно з якими бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, що ведеться підприємством, а вся звітність - у тому числі податкова - ґрунтується на його даних. Згідно зі статтею 9 зазначеного Закону, підставою для ведення бухгалтерського обліку є належним чином оформлені первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій.

Відповідно до пункту 44.6 статті 44 ПК України, у разі якщо платник податків до завершення перевірки не надає посадовим особам контролюючого органу документи, що підтверджують показники, відображені у податковій звітності (незалежно від причин ненадання, крім випадків вилучення або виїмки документів правоохоронними органами), вважається, що такі документи були відсутні на момент складення звітності.

Також згідно з пунктом 85.2 статті 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим особам контролюючого органу всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає з моменту початку перевірки.

Таким чином, у межах проведеної перевірки ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» було зобов`язане надати документи, які підтверджують заявлені у декларації обсяги податкового кредиту та від`ємного значення з ПДВ, однак таких документів не було надано, що відповідно до наведених норм законодавства свідчить про їх відсутність на момент подання звітності.

Оцінюючи правові позиції, сформовані Верховним Судом у подібних правовідносинах, суд бере до уваги постанову від 27.04.2022 у справі №420/13197/20, в якій зазначено, що у випадках, коли рішення контролюючого органу ґрунтується на ненаданні платником податків первинних документів під час перевірки, адміністративний суд, з урахуванням меж судового доказування, повинен перевіряти такі обставини та винятки з них. Водночас, у цій же справі Верховний Суд наголосив, що відповідальність за не доведення задекларованих сум у межах перевірки лежить саме на платникові.

Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №826/27811/15, де зазначено, що у разі ненадання документів під час перевірки контролюючий орган має право проводити перевірку на підставі наявної інформації, а документи, подані після її завершення, не спростовують висновків перевірки, оскільки мають бути надані у момент перевірки або мати наявність на час складання податкової звітності.

Аналогічно у постанові Верховного Суду від 27.05.2024 у справі №380/5557/22 суд дійшов висновку, що ненадання платником податків первинних документів при проведенні перевірки є наслідком його недобросовісної поведінки, а тому відсутні підстави для врахування таких документів під час судового розгляду.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем у межах перевірки не було надано документів, які б підтвердили задеклароване від`ємне значення з ПДВ, внаслідок чого у відповідача були правові підстави для висновку про завищення сум податкового кредиту та про відсутність фактичних товарно-матеріальних залишків у бухгалтерському обліку підприємства. Суд вважає обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам податкового законодавства, дії контролюючого органу щодо прийняття податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, позивач не спростував встановлені у ході перевірки обставини щодо неподання первинних документів, а відповідні доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім вищенаведеного, суд враховує, що згідно з листом Територіального управління Бюро економічної безпеки у Київській області від 14.09.2023 №1614/08/3/23.9-23 (вх. ГУ ДПС №24037/5), у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000007 від 09.01.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205-1, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України, були встановлені обставини, що мають значення для оцінки спірних правовідносин.

Зокрема, у ході слідчих дій було допитано як свідка засновника, директора та головного бухгалтера ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» ОСОБА_1 . Останній показав, що реєстрацію підприємства здійснив за грошову винагороду без наміру здійснювати господарську діяльність, участі у фінансово-господарських операціях підприємства не брав, документів не підписував, користування банківськими рахунками, печаткою чи електронним цифровим підписом не здійснював, а також йому не відомо, хто фактично керує підприємством.

Суд бере до уваги правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 22.05.2024 у справі №640/34282/21, згідно з якою Велика Палата ВС відступила від раніше сформованого підходу щодо автоматичного прирівнювання фіктивності суб`єкта господарювання до нереальності господарських операцій. Верховний Суд наголосив, що наявність вироку суду стосовно посадової особи контрагента не є самостійною та достатньою підставою для висновку про фіктивність господарських операцій. Водночас обставини, пов`язані з фіктивністю контрагента або дефектами його правового статусу, є належним предметом судового дослідження.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 зазначила, що будь-який документ, виданий суб`єктом господарювання, який на момент складання мав правовий статус, визнається первинним документом лише за умови, якщо містить достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію, її економічну суть, а також дані, що дозволяють ідентифікувати особу, яка брала участь в операції (зокрема, особистий підпис або інший засіб ідентифікації).

Водночас, інший платник податків, який використовує такий документ у своєму податковому обліку, повинен діяти добросовісно, з належною обачністю, не маючи обґрунтованих сумнівів щодо достовірності даних, що містяться в документі, включаючи дані щодо статусу контрагента та осіб, які підписали документи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що документи, які формально могли бути оформлені від імені ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» та містити підпис ОСОБА_1 , не можуть вважатися такими, що підтверджують реальність господарських операцій, оскільки сам ОСОБА_1 у межах кримінального провадження спростував свою участь у діяльності підприємства, засвідчив відсутність контролю над фінансовими та обліковими процесами, а також не визнав підписання відповідних первинних документів.

Таким чином, за відсутності даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка фактично брала участь у здійсненні господарських операцій, і з урахуванням підтверджених правоохоронними органами обставин щодо фіктивності підприємства, суд доходить висновку, що відповідні документи не можуть бути визнані допустимим доказом реальності задекларованих господарських операцій і не підтверджують правомірність формування податкового кредиту позивача.

Суд бере до уваги також заперечення відповідача щодо недопустимості врахування під час судового розгляду документів, які не були надані позивачем під час проведення документальної перевірки, та які стали підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У сфері справляння податків і зборів ці питання врегульовані Податковим кодексом України, який надає контролюючим органам повноваження на проведення перевірок, визначення податкових зобов`язань та застосування санкцій.

Перевірка, відповідно до усталеної практики Верховного Суду (зокрема, постанови у справах №120/57/28/20-2, №500/1331/21, №520/8836/18), є формою реалізації владного повноваження, а дії контролюючого органу - реалізацією дискреційного повноваження в межах наданої законом компетенції. Це, зокрема, підтверджується і положеннями пп. 20.1.4, 20.1.18 ст. 20 та ст. 75 Податкового кодексу України.

Дискреційні повноваження, як роз`яснено у практиці суду (постанова ВС від 30.01.2020 у справі №826/14930/18), передбачають можливість адміністративного органу самостійно обирати один з кількох допустимих варіантів рішень у межах закону. Однак за наявності законодавчо визначеного обов`язку дія є імперативною, і суб`єкт владних повноважень має вчинити конкретну дію, інакше підлягає спонуканню до цього в судовому порядку.

У зв`язку з цим, суд вважає обґрунтованим твердження відповідача, що врахування нових документів, які не були надані під час перевірки, та які не були досліджені в її межах, по суті означало б здійснення судом фактично повторної податкової перевірки, що виходить за межі компетенції адміністративного суду.

Такий підхід порушує принцип розподілу влад, оскільки відповідно до ст. 2 КАС України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд при перегляді рішень суб`єкта владних повноважень повинен перевіряти їх на відповідність встановленим критеріям законності, пропорційності та добросовісності, однак не підміняти адміністративний орган у розрахунках податкових зобов`язань чи оцінці первинних документів замість фахового органу.

Таким чином, суд не може підміняти контролюючий орган і приймати рішення, яке б виходило за межі компетенції такого органу, оскільки це порушує конституційний принцип поділу влади. Оскільки прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відбулося в межах повноважень відповідача, на підставі актів перевірки та фактичних обставин, встановлених у процесі контрольного заходу, а надані згодом докази не спростовують встановлених порушень, підстав для їх скасування суд не вбачає.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши надані докази та правові підстави прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд дійшов висновку, що під час призначення та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «РЕВАРТСЕН ОПТІ» контролюючим органом дотримано встановлену законом процедуру.

Податкові повідомлення-рішення від 01.04.2024 №158580715 та №158570715 прийняті в межах повноважень, у спосіб та відповідно до порядку, визначених Податковим кодексом України. У ході перевірки відповідач діяв у межах наданої йому компетенції, дотримуючись приписів закону, зокрема щодо форми, порядку повідомлення платника та строків здійснення контрольного заходу.

Порушень процедури призначення та проведення перевірки судом не встановлено. позивач, у свою чергу, не надав належних доказів на спростування викладених в акті перевірки висновків, а також не довів порушення своїх прав чи законних інтересів внаслідок прийняття оскаржуваних рішень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.

Отже, позовні вимоги є необґрунтованими.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку із відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.