Справа № 240/18078/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року м. Житомир справа № 240/18078/24

категорія 110000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Громадської організації «ЮАЕНІМАЛС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контактний зоопарк Зверополіс», Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , Державної екологічної інспекції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У вересні 2024 року Громадська організація «ЮАЕНІМАЛС» (далі позивач, ГО «ЮАЕНІМАЛС») звернулася у суду з позовом через систему «Електронний суд», у якому просить визнати діяльність з утримання диких тварин без передбаченого законом дозволу Товариством з обмеженою відповідальністю «Контактний зоопарк Зверополіс» (далі відповідач-1, ТОВ «КЗ Зверополіс», Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (далі відповідач-2, ФОП ОСОБА_1 ) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (далі відповідач-3, ФОП ОСОБА_2 ) незаконною та зобов`язати Державну екологічну інспекцію України (далі відплвідач-4, Держекоінспекція України) вилучити диких тварин, які утримуються ТОВ «КЗ Зверополіс», ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 з порушенням умов їх використання, та передати їх відповідно до договорів на тимчасове утримання до зоологічних парків державної та комунальної форми власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі утримують та використовують у свій діяльності диких тварин без дотримання вимог передбачених Законом України «Про захист тварин від жорстокого поводження», а саме: без дозволу, що видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища; без забезпечення відповідних умов утримання; дозволяють фотографуватися з тваринами. Така незаконна діяльність відповідачів порушує право на безпечне для життя і здоров`я довкілля передбачене статтею 293 Цивільного кодексу України, яка також передбачає право кожного вимагати припинення такої діяльності та яка може бути припинена за рішенням суду.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (далі третя особа, Міндовкілля України), визначено відповідачам строк для подання відзиву на позов, а третій особі пояснень щодо суті спору.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

У зазначений в ухвалі строк відповідачі своїм право на подання відзиву на позов не скористалися.

З метою повного та об`єктивного вирішення спору суд дійшов висновку про необхідність витребування у Держекоінспекції інформації про вжиті на виконання листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №25/2-11/566-24 від 16 січня 2024 року заходи реагування відповідно до законодавства, а у разі виявлення порушень, вжиті заходи щодо забезпечення належних умов утримання диких тварин, а також належним чином засвідчену копію листа Держекоінспекції від 01 липня 2024 року №2.6/140/0/46-.24ПЗ та інформацію про вжиті заходи за результатами отримання відомостей від Державної екологічної інспекції Столичного округу на виконання вимоги, викладеної у листі від 01 липня 2024 року №2.6/140/0/46-.24ПЗ. Наведене обумовило постановлення 02 грудня 2024 року ухвали про витребування доказів, продовження строків розгляду та зупинення провадження у справі.

01 січня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, у яких зазначає, що Міндовкілля України дозволи на утримання диких тварин у неволі ТОВ «КЗ Звірополіс», ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не видавалися. Також зауважує, що наразі відсутній порядок видачі дозволів на утримання диких тварин у неволі, що унеможливлює видачу документа дозвільного характеру. Однак Велика Палата Верховного Суду у пункті 50 постанови від 11 грудня 2018 року у справі № 910/8122/17 зазначила, що «відсутність установленого чинним законодавством спеціального порядку видачі дозволів не надає права суб`єктам господарювання здійснювати діяльність з використання диких тварин без відповідних дозволів, оскільки це заборонено законодавством». Акцентує увагу, що наказом Міндовкілля від 16 квітня 2024 року № 392, з урахуванням листа Держекоінспекції України від 27 лютого 2024 року № 2.6/29ПГ-Мін-24 до звернень О. Туманської від 09 лютого 2024 року, 16 лютого 2024 року зобов`язано Держекоінспекцію України забезпечити в установленому порядку проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання ТОВ «КЗ Звірополіс» вимог законодавства про утримання, охорону зоологічних колекцій, у тому числі диких тварин в неволі. Державною екологічною інспекцією Столичного округу за місцем провадження господарської діяльності ТОВ «КЗ Звірополіс» встановлено, що господарську діяльність за вказаним місцезнаходженням здійснює ФОП ОСОБА_2 , яка перебуває за кордоном. Відсутність керівництва ТОВ «КЗ Звірополіс», ФОП ОСОБА_2 або уповноважених ними осіб унеможливила проведення державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції Столичного округу позапланового заходу державного нагляду.

Того ж дня до суду надійшов відзив, у якому Держекоінспекція України просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що захід державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог природоохоронного законодавства ТОВ «КЗ Звірополіс», зокрема про охорону, утримання зоологічних колекцій, у тому числі диких тварин у неволі не проведений у зв`язку з відсутністю керівництва суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи, державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції Столичного округу не встановлено порушення Закону України «Про захист тварин від жорсткого поводження» у зв`язку з не допуском останніх до перевірки та відповідно не складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 881 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КупАП). Процедуру тимчасового вилучення тварини особою, яка уповноважена на складення протоколу про адміністративні правопорушення, зокрема, відповідно до статті 881 КУпАП за наявності підстав вважати, що власником тварини вчинено порушення, за яке відповідно до зазначеного Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді конфіскації тварини визначає Порядок тимчасового вилучення тварини у справах про адміністративні правопорушення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2023 року № 1010. Зважаючи на неведене, вимоги ГО «ЮАЕНІМАЛС» зобов`язати Держекоінспекцію України вилучити диких тварин, які утримуються ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки, на переконання відповідача, є безпідставними та необґрунтованими.

Позивач скористався правом та надав відповідь на відзив, у якій зауважує, що положеннями Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не передбачено право органу державного нагляду (контролю) не проводити захід державного контролю. Також наголошує, що при проведенні заходу контролю відповідачем-4 було порушено обов`язок об`єктивності, оскільки інформація про відсутність власника суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи жодним чином не підтверджена та не перевірена органом контролю. Також наголошує, що відповідачем-4 не надано жодних документальних підтверджень інформації щодо неможливості проведення заходів контролю. Тобто немає жодних документів, які б підтверджували факт спроби чи неможливості проведення заходів контролю. Акцентує увагу, що у відзиві ніяк не згадується той факт, що у відповідачів-1, 2 та 3 відсутні дозволи на утримання диких тварин, що також підтверджено представником третьої особи у письмових поясненнях. Звертає увагу, що повноваження вилучати незаконно набуті об`єкти тваринного світу або які утримуються з порушенням умов їх використання, та передавати їх відповідно до договорів на тимчасове утримання до зоологічних парків державної та комунальної форми власності, закріплене у Положенні про Держекоінспекцію України, а тому посилання відповідача-4 на Порядок тимчасового вилучення тварини у справах про адміністративні правопорушення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2023 року № 1010 уважає безпідставним.

При дослідженні відзиву та долучених до нього доказів, судом установлено не повне виконання ухвали суду, яке виразилося у відсутності копії листа Держекоінспекції від 01 липня 2024 року №2.6/140/0/46-.24ПЗ та інформації про вжиті заходи за результатами отримання відомостей від Державної екологічної інспекції Столичного округу на виконання вимоги, викладеної у листі від 01 липня 2024 року №2.6/140/0/46-.24ПЗ.

Зазначене обумовило постановлення 03 березня 2025 року ухвал про поновлення провадження у справі та окремої ухвали, якою доведено до відома Тимчасово виконуючого обов`язки Голови Державної екологічної інспекції України Зубовича Ігоря Олеговича виявлений судом факт невиконання судового рішення для вжиття відповідних заходів реагування.

У зв`язку з невиконанням вимог ухвал суду, 15 квітня 2025 року судом постановлено ухвалу про стягнення штрафу в порядку процесуального примусу та 20 травня 2025 року окрему ухвалу, якою доведено до відома Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук Світлани Василівни виявлений судом факт невиконання судового рішення для вжиття відповідних заходів реагування.

23 травня 2025 року до суду надійшли витребувані документи.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що звертаючись до суду з розглядуваним позовом, ГО «ЮАЕНІМАЛС» стверджує про здійснення відповідачами-1, 2 та 3 утримання диких тварин у контактних зоопарках «Звірополіс» за адресами: місті Києві ТРЦ «Блокбастер» на проспекті Степана Бандери 36, ТРЦ «Cosmo Multimall» вул. Вадима Гетьмана 6, ТРЦ «Art Mall» вул. Академіка Заболотного, 37, у місті Дніпрі ТРК «Мост-Сіті» вул. Глінки 2 та у місті Кривий Ріг ТК «Терра», 5й мкр. Зарічний, 11к. у неволі без отримання дозволів, що видаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Посилаючись на порушення правил утримання диких тварин та вчинення дій, які прямо заборонені законодавством, позивач стверджує про необхідність зобов`язання відповідача-4 вчинити дії по вилученню таких і передати їх відповідно до договорів на тимчасове утримання до зоологічних парків державної та комунальної форми власності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Екологічні інтереси населення можуть підлягати судовому захисту на підставі частини 7 статті 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а також приписів статті 66 Основного Закону, відповідно до якої ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.

Міжнародним документом, який закріпив зобов`язання держав у сфері доступу до правосуддя в екологічних справах, стала Орхуська конвенція.

Орхуську конвенцію ратифіковано Законом України від 06 липня 1999 року№ 832-ХІV, тому її положення відповідно до статті 9 Конституції України є нормами прямої дії, а положення національного законодавства про процедури і механізми судового захисту порушених екологічних прав та інтересів можуть їх конкретизувати.

Для забезпечення належної реалізації, зокрема, екологічних прав Орхуська конвенція передбачає у статті 9 право і гарантії доступу до судового й адміністративного оскарження рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені з порушенням права на доступ до інформації чи права на участь у процесі прийняття рішень з питань, що стосуються довкілля.

Пунктом 3 названої правової норми на її Договірні Сторони покладається зобов`язання, зокрема, забезпечувати доступ громадськості до процедур оскарження дій та бездіяльності державних органів і приватних осіб, що порушують вимоги національного екологічного законодавства.

При цьому відповідно до Орхуської конвенції представники громадськості мають право оспорювати порушення національного законодавства у сфері довкілля незалежно від того, належать такі порушення до прав на інформацію і на участь громадськості при прийнятті рішень, гарантованих Орхуською конвенцією, чи ні (згідно з Керівництвом із провадження Орхуської конвенції (ООН, 2000 рік), далі Керівництво). Орхуська конвенція забезпечує доступ до правосуддя як на підставі власних положень, так і в порядку забезпечення дотримання національного природоохоронного законодавства.

Приписи нормативно-правових актів усіх рівнів щодо принципів, правил, вимог, обов`язків різноманітних суб`єктів, що стосуються утримання диких тварин, на усіх правових титулах (в усіх формах власності чи користування), в неволі чи в напіввільних умовах, є національним законодавством, що стосується навколишнього середовища у розумінні пункту 3 статті 9 Орхуської конвенції. Порушення приписів цих нормативно-правових актів може бути предметом судового оскарження відповідно до статті 9 Орхуської конвенції.

Згідно приписів статті 1 Законом України «Про громадські об`єднання» від 22 березня 2012 року №4572-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадське об`єднання це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка.

Громадській організації, до статутних цілей якої включено діяльність у сфері екології, охорони довкілля та захисту тварин, Орхуська конвенція надає право на доступ до правосуддя з питань довкілля у розумінні пункту 4 статті 9 цієї Конвенції.

Згідно із пунктом 2.1 статуту ГО «ЮАЕНІМАЛС» метою діяльності організації є популяризація гуманістичних цінностей, сприяння захисту тварин від жорстокого поводження, захист тварин від використання для дослідів і експериментів, використання тварин в цирку, дельфінаріях, притравочних станціях та іншої негуманної діяльності людини щодо тварин, а також здійснення та захист прав і свобод, задоволення соціальних, екологічних та культурних інтересів членів організації.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

До інтересів позивача, які потребують захисту судом, належать інтереси збереження довкілля, захист тварин від жорстокого поводження а також охорона диких тварин. Такі інтереси випливають із актів законодавства, статуту позивача, та не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, тому і підлягають захисту судом.

З урахуванням наведеного суд уважає, що ГО «ЮАЕНІМАЛС» відповідно до положень Орхуської конвенції та законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про громадські об`єднання», а також відповідно до свого статуту, має право на представництво в суді екологічних інтересів суспільства та окремих його членів з метою захисту порушених екологічних прав людини та громадянина або з метою усунення порушень вимог екологічного законодавства.

Надаючи правову оцінку способу реалізації такого права, суд уважає за необхідне звернути увагу на таке.

У преамбулі Закону України «Про тваринний світ» від 13 грудня 2001 року №2894-ІІІ з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2894-ІІІ) закріплено, що тваринний світ є одним з компонентів навколишнього природного середовища, національним багатством України, джерелом духовного та естетичного збагачення і виховання людей, об`єктом наукових досліджень, а також важливою базою для одержання промислової і лікарської сировини, харчових продуктів та інших матеріальних цінностей.

В інтересах нинішнього і майбутніх поколінь в Україні за участю підприємств, установ, організацій і громадян здійснюються заходи щодо охорони, науково обґрунтованого, невиснажливого використання і відтворення тваринного світу.

Згідно статті 1 названого Закону відносини у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу, об`єкти якого перебувають у стані природної волі, у напіввільних умовах чи в неволі, на суші, у воді, ґрунті та повітрі, постійно чи тимчасово населяють територію України або належать до природних багатств її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, регулюються Конституцією України, цим Законом, законами України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про мисливське господарство та полювання» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 2 Закону України №2894-ІІІ завданнями законодавства України про охорону, використання і відтворення тваринного світу є:

регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення об`єктів тваринного світу;

збереження та поліпшення середовища існування диких тварин;

забезпечення умов збереження всього видового і популяційного різноманіття тварин.

Згідно статті 3 цього Закону об`єктами тваринного світу, на які поширюється дія цього Закону, є, зокрема, дикі тварини хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші) і безхребетні (членистоногі, молюски, голкошкірі та інші) в усьому їх видовому і популяційному різноманітті та на всіх стадіях розвитку (ембріони, яйця, лялечки тощо), які перебувають у стані природної волі, утримуються у напіввільних умовах чи в неволі.

Приписами статті 5 Закону України №2894-ІІІ закріплено, що право власності на об`єкти тваринного світу набувається та реалізується відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Об`єкти тваринного світу, які перебувають у стані природної волі і знаходяться в межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника об`єктів тваринного світу, які є природним ресурсом загальнодержавного значення, здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Кожний громадянин має право користуватися об`єктами тваринного світу об`єктами права власності Українського народу відповідно до цього Закону та інших законів України. Об`єкти тваринного світу в Україні можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Об`єкти тваринного світу в Україні знаходяться під охороною держави незалежно від права власності на них.

Статтею 7 Закону України №2894-ІІІ передбачено, що Об`єкти тваринного світу, вилучені із стану природної волі, розведені (отримані) у напіввільних умовах чи в неволі або набуті іншим не забороненим законом шляхом, можуть перебувати у приватній власності юридичних та фізичних осіб.

Законність набуття у приватну власність об`єктів тваринного світу (крім добутих у порядку загального використання) повинна бути підтверджена відповідними документами, що засвідчують законність вилучення цих об`єктів з природного середовища, ввезення в Україну з інших країн, факту купівлі, обміну, отримання у спадок тощо, які видаються в установленому законодавством порядку.

У передбаченому законом порядку права власників об`єктів тваринного світу можуть бути обмежені в інтересах охорони цих об`єктів, навколишнього природного середовища та захисту прав громадян.

Відповідно до частини 1 статті 8 названого Закону право приватної власності на об`єкти тваринного світу припиняється у разі, зокрема, жорстокого поводження з дикими тваринами.

Право приватної власності на об`єкти тваринного світу у випадках, передбачених частиною 1 цієї статті, може бути припинено в судовому порядку за позовами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Відповідно до законів України «Про тваринний світ», «Про Червону книгу України», «Про ветеринарну медицину», розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року №1584-р «Про затвердження переліку нормативно-правових актів з питань захисту тварин від жорстокого поводження» та з метою утримання та розведення диких тварин, які перебувають у стані неволі або в напіввільних умовах, суб`єктами господарювання, Міністерством охорони навколишнього природного середовища України 30 вересня 2010 року прийнятий наказ №429 «Про затвердження Порядку утримання та розведення диких тварин, які перебувають у стані неволі або в напіввільних умовах», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2010 року за №1384/18679.

Згідно пункту 3.1 розділу ІІІ названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Прядок №429) утримання диких тварин у неволі допускається, якщо:

створені умови, що відповідають їх біологічним, видовим та індивідуальним особливостям;

дотримані вимоги, встановлені Законом України «Про захист тварин від жорстокого поводження»;

наявні документи, що підтверджують законність набуття дикої тварини.

Пунктом 3.2 цього розділу закріплено, що утримання диких тварин у неволі без створення відповідних умов не допускається.

Розділом Х Порядку №429 закріплено, що контроль за дотриманням законодавства при утриманні та розведенні диких тварин, які перебувають у стані неволі або у напіввільних умовах, у тому числі і мисливських тварин, здійснюють посадові особи Держекоінспекції, Держлісагентства, Держрибагентства, Держпродспоживслужби в межах своєї компетенції та їх територіальних (міжрегіональних територіальних) органів, а також підприємств, установ і організацій, що здійснюють охорону, використання і відтворення тваринного світу.

У разі порушення умов цього Порядку дикі тварини, які утримуються та розводяться у стані неволі або в напіввільних умовах, підлягають вилученню Держекоінспекцією та її територіальними чи міжрегіональними територіальними органами і передачі відповідно до договорів на тимчасове утримання до зоологічних парків державної та комунальної форми власності.

Основним нормативно-правовим актом, що спрямований на захист від страждань і загибелі тварин унаслідок жорстокого поводження з ними, захист їх природних прав та укріплення моральності й гуманності суспільства є Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» від 21 лютого 2006 року №3447-ІV з наступними змінами і доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №3447-ІV).

Згідно статті 8 зазначеного Закону утримання диких тварин у неволі допускається, якщо створені умови, що відповідають їх біологічним, видовим та індивідуальним особливостям.

Утримання диких тварин у неволі без створення відповідних умов не допускається.

Утримання диких тварин у неволі допускається за наявності дозволу, що видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до приписів статті 27 Закону України №3447-ІV державна політика у сфері захисту тварин від жорстокого поводження проводиться в таких основних напрямах:

контроль за дотриманням законодавства про захист тварин від жорстокого поводження;

установлення єдиних норм у сфері захисту тварин від жорстокого поводження;

пропаганда гуманного поводження з тваринами, розробка та впровадження освітніх програм з охорони та захисту тварин від жорстокого поводження;

установлення відповідальності за порушення законодавства про захист тварин від жорстокого поводження.

Згідно статті 28 названого Закону Кабінет Міністрів України через систему органів виконавчої влади забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту тварин від жорстокого поводження.

Управління у сфері захисту тварин від жорстокого поводження в межах своєї компетенції здійснюють, зокрема: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Положеннями статті 29 Закону України №3447-ІV закріплено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, у сфері захисту тварин від жорстокого поводження належить, зокрема, сприяння роботі громадських організацій з контролю у сфері захисту тварин від жорстокого поводження.

Згідно положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів» від 25 червня 2020 року №614 з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин Міндовкілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує, зокрема, формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, біологічної і генетичної безпеки.

Підпунктом 92 пункту 4 названого Положення закріплено, що Міндовкілля відповідно до покладених на нього завдань реалізує державну політику у сфері захисту диких, домашніх, безпритульних тварин від жорстокого поводження та координує інші органи виконавчої влади у сфері захисту тварин від жорстокого поводження, а також сприяє роботі громадських організацій з контролю у цій сфері.

Стаття 292 Закону України №3447-ІV також закріплює, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері захисту тварин від жорстокого поводження належить, зокрема, контроль за утриманням та розведенням диких тварин, які перебувають у стані неволі або в напіввільних умовах.

Згідно Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 року №275, з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Підпунктом «д» підпункту 2 пункту 4 названого Положення передбачено, що Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства про раціональне використання, відтворення і охорону об`єктів тваринного світу, зокрема щодо: утримання та розведення диких тварин, які перебувають у стані неволі або в напіввільних умовах; наявності документів, що підтверджують законність набуття диких тварин, у тому числі тих, що занесені до Червоної книги України; наявності дозвільних документів на утримання та розведення диких тварин; захисту диких тварин від жорстокого поводження; законності набуття у приватну власність об`єктів тваринного світу.

Згідно підпункту 7 пункту 6 зазначеного Положення Держекоінспекція для виконання покладених на неї завдань має право вилучати в осіб знаряддя добування об`єктів тваринного світу (в тому числі водних живих ресурсів), транспортні (в тому числі плавучі) засоби, обладнання та предмети, що є знаряддям добування об`єктів тваринного світу (в тому числі риби та інших водних живих ресурсів), незаконно добуті природні ресурси і продукцію, що з них вироблена, незаконно набуті об`єкти тваринного світу або які утримуються з порушенням умов їх використання, та передавати їх відповідно до договорів на тимчасове утримання до зоологічних парків державної та комунальної форми власності, а також вилучати відповідні документи (ліцензії, дозволи тощо).

Аналіз наведених вище положень чинних нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що саме до повноважень Держекоінспекції належить здійснення державного нагляду (контролю) за додержання юридичними та фізичними особами вимог законодавства про охорону об`єктів тваринного світу, якими також є дикі тварини, та, у разі встановлення незаконності набуття таких або утримання їх з порушенням умов їх використання, наділена правом їх вилучення.

Суд також зауважує, що відповідно до приписів статті 34 Закону України №3447-ІV контроль у сфері захисту тварин від жорстокого поводження може здійснюватися громадськими організаціями, статутною метою яких є захист тварин від жорстокого поводження.

Проте, положення названої правової норми закріплюють, що громадські організації у сфері захисту тварин від жорстокого поводження:

беруть участь у проведенні державними органами управління у сфері захисту тварин від жорстокого поводження перевірок виконання підприємствами, установами та організаціями планів і заходів, пов`язаних із захистом тварин від жорстокого поводження;

ставлять перед відповідними органами державної влади питання про конфіскацію тварин та відповідальність осіб, які їх утримують, відповідно до чинного законодавства, у разі виявлення фактів жорстокого поводження з тваринами;

подають до суду позови про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про захист тварин від жорстокого поводження, в тому числі здоров`ю громадян і майну громадських організацій.

Громадські організації, статутною метою яких є захист тварин від жорстокого поводження, мають право одержувати від органів державної влади та органів місцевого самоврядування інформацію, необхідну для реалізації ними своїх статутних цілей і завдань.

Отже наведеними положеннями законодавець надав громадським організаціям повноваження виключно ставити перед відповідальними органами державної влади питання про конфіскацію тварин та відповідальності осіб, які їх утримують, відповідно до чинного законодавства, у разі виявлення фактів жорстокого поводження з тваринами, які (державні органи) наділені відповідним правом та реалізують таке повноваження.

Держава покладає повноваження саме на відповідні органи влади і, з цією метою, наділяє їх можливостями на підставі зібраних під час відповідних перевірок доказів: встановити коло осіб, якими допускаються порушення природоохоронного законодавства; видати обов`язкові для виконання приписи; притягувати винних осіб до відповідальності; встановити наявність або відсутність підстав для вжиття заходів, пов`язаних із вилученням у відповідних суб`єктів документів та або тварин тощо.

На час звернення до суду державним органом суду не надано документів, які можна б було визнати такими, що дають підстави для висновку про вжиття відповідальним органом усіх визначених законодавцем заходів для припинення правопорушень, як і на підтвердження самого факту порушення визначеними позивачем суб`єктами вимог чинного законодавства. Наведене унеможливлює вжиття судом заходів для припинення правопорушень, а також здійснення судом повної перевірки обставин, пов`язаних із зазначеними у позовній заяві порушеннями, на підставі достатніх і достовірних доказів.

Громадська організація, звертаючись до суду із цим позовом не надала будь-яких підтверджень реалізації нею права отримувати від Держекоінспекції України чи Міндовкілля України інформації, достатньої для встановлення всіх обставин стверджуваних нею правопорушень, а також щодо вжиття державними органами дій, спрямованих на фіксацію правопорушень і їх припинення.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з розглядуваним позовом до реалізації наданого положеннями Закону України №3447-ІV права поставити перед Держекоінпекцією України питання про конфіскацію диких тварин, що утримуються, за твердженням позивача ТОВ «КЗ «Зверополіс», ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 в контактних зоопарках «Зверополіс», ГО «ЮАЕНІМАЛС» реалізувала надане їй Орхуською конвенцією право передчасно.

Додатково суд зауважує, що реалізуючи право громадського контролю позивач наділений повноваженнями поставити питання щодо належного виконання органом державного нагляду (контролю) покладених на нього повноважень.

Частиною 2 статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Це правило поширюється на усіх без винятку суб`єктів владних повноважень, у тому числі й на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб, які згідно зі статтею 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичне застосування принципу належного урядування є «маркером» того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 3 і 4 Угоди про асоціацію з ЄС.

Окрім того, у постанові від 28 лютого 2020 року у справі №П/811/1015/16 Верховний Суд звертав увагу на те, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні; неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень; принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Саме під час розгляду такої справи суд зможе надати правову оцінку діями органу державного контролю, вчиненим під час виконання покладених на нього повноважень.

Саме передчасність звернення ГО «ЮАЕНІМАЛС» з цим позовом позбавляє суд можливості перевірити твердження про належність диких тварин, що утримуються в контактних зоопарках «Зверополіс», відповідачам-1, 2 та 3, їх утримання без дотримання визначених законодавством умов та допущення жорстокого поводження з такими тваринами, у тому числі на момент звернення до суду з відповідним позовом та розгляду справи судом.

При цьому суд наголошує, що під час розгляду цієї справи Держекоінспекція України не надала доказів на підтвердження вчинення дій, направлених на реалізацію наданих та закріплених у законодавстві повноважень, що, на переконання суду, свідчить про недотримання такою принципу належного урядування у межах розглядуваних спірних правовідносинах.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на відсутність у позивача доказів на обґрунтування заявленого позову та встановлення судом передчасності подання розглядуваного позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Громадській організації «ЮАЕНІМАЛС» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

06.06.25