Справа № 320/37562/23
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року справа №320/37562/23

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, третя особа: Головне управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просять суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №7934/71 від 20.01.2023 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ;

- зобов?язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надати ОСОБА_1 , дозвіл на імміграцію в Україну;

- визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №7935/70 від 20.01.2023 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ;

???- зобов?язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надати ОСОБА_2 , дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що ними з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну було надано повний пакет документів, визначений чинним законодавством та наголошує, що ними надано достовірні відомості та чинні (достовірні) документи для оформлення відповідного дозволу. Позивач вказує, що підставою для оформлення дозволів на імміграцію є те, що їх дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована громадянкою України. Також ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та за цією адресою зареєстроване місце проживання позивачів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надав.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має посвідку на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої до 28.08.2024 року.

ОСОБА_2 мала посвідку на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої був до 13.08.2022 року.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.11.2014 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки від 16.07.2021 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки від 16.07.2021 року, донька - ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу від 12.11.2014 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Довідки №33/2022 від 11.01.2022 року ОСОБА_3 зареєстрована громадянинкою України.

Позивачі (чоловік та дружина) звернулися до органів державної міграційної служби із заявами щодо оформлення дозволів на імміграцію в Україну з відповідним пакетом документів.

20 січня 2023 року, Відповідачем було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №7934/71 ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».

20 січня 2023 року, Відповідачем було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №7935/70 ОСОБА_2 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Згідно листа від 22.03.2023 року (в обох випадках), Відповідачем було повідомлено, що підставою для прийняття таких рішень є інформація ГУ СБУ у м. Києві та Київської області стосовно вищезазначених громадян (Позивачів).

Згідно висновків від 20.01.2023 року, Відповідач зазначив, що згідно відповіді третьої особи, яка була надана за запитом, було повідомлено, що Позивачі за вказаною ними (у поданих Відповідачу документах) адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживають, що може свідчити про свідоме зазначення ними неправдивих відомостей.

На підставі зазначеного, Позивачам було відмовлено у видачі дозволу на імміграцію в Україну.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну протиправними, позивачі звернулися до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI (далі по тексту - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2021 № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491-III).

Статтею 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 Закону № 2491-III).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Підпунктом 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III регламентовано, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (частина друга статті 9 Закону № 2491-III).

У той же час, положення частини п`ятої статті 9 Закону № 2491-III передбачають, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону № 2491-III).

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (частина десята статті 9 Закону № 2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (частина одинадцята статті 9 Закону № 2491-III).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно із пунктом 11 Порядку №1983 для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За правилами пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (пункт 19 Порядку №1983).

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку, що територіальні органи ДМС України вправі витребувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб, а також інших, на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації, органи ДМС України приймають відповідне рішення.

У той же час, вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у частині першій статті 10 Закону № 2491-III.

Так, згідно із пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що підставою для формування відповідачем висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію стала інформація, отримана від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області.

Суд звертає увагу, що оскаржувані рішення містять інформацію про те, що позивачам відмовлено у наданні дозволу на міграцію відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III. Однак у спірному рішенні не зазначено, які саме відомості, зазначені позивачем, є недостовірними, неправдивими.

У висновку, що передував ухваленню спірного рішення вказано, що у відповіді від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області зазначено, що за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , позивачі фактично не проживають, що може свідчити про свідоме зазначення ними неправдивих відомостей. Враховуючи викладене, відповідач дійшов висновку, що громадяни російської федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надали неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Проте суд зазначає, що в матеріалах справи докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей відсутні, як і відсутні докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи інших мешканців саме цього будинку відповідачем.

Органами міграційної служби не надано суду доказів того, що відповідачем вживались будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивачів за наведеною в їх заявах адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивачів, зазначеною ними у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивачі не проживають за вказаною адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, на який посилається ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачами надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Водночас, позивачами з метою підтвердження факту проживання за зазначеною у довідках про реєстрацію місця проживання від 10.06.2021 №63413424 та від 26.10.2021 №72392801 адресою ( АДРЕСА_1 ) долучено до матеріалів справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається наступна інформація: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00; тип об`єкта - квартира; опис об`єкта - загальна площа (кв.м):80,9, житлова площа (кв.м):42; адреса: АДРЕСА_1 ; власник: ОСОБА_1 . Таким чином, позивач є власником квартири з 12.11.2014 за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного суд вважає, що ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області не надано належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону № 2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачам в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення №7934/71 від 20.01.2023, №7935/70 від 20.01.2023 про відмову в наданні дозволу на імміграцію позивачів.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд зазначає про наступне.

Підпунктом 3 частини першої статті 6 Закону № 2491-ІІІ регламентовано, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Звідси слідує, що саме до дискреційних повноважень відповідача належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога про зобов`язання відповідача надати дозвіл на імміграцію в Україну є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 року у справі № 826/16079/18.

Приймаючи до уваги те, що зобов`язання відповідача надати дозвіл на імміграцію, за висновком суду, є формою втручання в дискреційні повноваження останнього, суд приходить до висновку що належним способом захисту прав позивачів буде доцільно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву позивачів про надання дозволу на імміграцію, з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.

Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на імміграцію із мотивів, які наведені судом вище.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання даного адміністративного позову до суду позивачами було сплачено за реквізитами Київського окружного адміністративного суду судовий збір в сумі 2 147,20 грн, який в силу положень статті 139 КАС України підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №7934/71 від 20.01.2023 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання дозволу на імміграцію в Україну з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №7935/70 від 20.01.2023 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про надання дозволу на імміграцію в Україну з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог- відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.