Справа № 640/6399/22
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2025 року Справа№640/6399/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (21000, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 28.01.2022 №37-22 про відмову у визнанні громадянина Сполучених Штатів ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового Захисту;

- зобов`язати Державну Міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у нього є об`єктивні побоювання, що у разі повернення до країни походження - Сполучених Штатів Америки йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Рішення ДМС України від 28.01.2022 №37-22 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового Захисту вважає протиправним, а тому через свого представника звернувся до суду з адміністративним позовом.

Так, представник позивача зазначила, що в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивач просив надати йому захист на території України у зв`язку з політичним переслідуванням з боку Сполучених Штатів Америки (далі - США) шляхом визначення начебто його причетності до англосаксонських правих екстремістів та внаслідок його участі в антитерористичній операції (АТО) на території України у складі добровольчих військових формувань. Крім того, під час співбесіди позивач наголошував, що у США йому загрожує застосування смертної кари, оскільки згідно з запитом на екстрадицію та доданими до нього документами у штаті Флорида (США) позивач обвинувачується у застосуванні та носінні вогнепальної зброї під час і у зв`язку із скоєнням насильницького злочину, яке спричинило за собою вбивство, що є порушенням Кодексу Законів США, глава 18, розділи 924 (с)(1)(J)(1) і (о), та передбачає максимальне покарання в тому числі у вигляді смертної кари. Водночас штат Флорида входить у перелік штатів США, в яких дозволено виконання та застосування смертної кари, що є загальновідомим фактом.

Відтак представник позивача вважала, що за змістом положень пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивач є особою, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на те, що він вимушений залишитись в Україні внаслідок загрози його життю в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару і при цьому не може та не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, на думку представника позивача, відмова ДМС України в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суперечить зазначеним вимогам закону, порушує права позивача та дає підстави для скасування оскаржуваного наказу і прийняття позитивного для позивача рішення з цього питання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін), залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 01.06.2022, у якому зазначає, що громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 21.08.2019 затримано прикордонною службою в порядку 582 КПК України, як особу, що розшукується правоохоронними органами США для притягнення до кримінальної відповідальності за трьома окремими кримінальними справами за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень. Позивач звернувся із заявою по визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органів ДМС, у зв`язку з переслідуванням американською владою за політичною ознакою, як «екстреміста англосаксонського правого крила» через участь в АТО на Сході України у складі добровольчих формувань, зокрема «Правому секторі». За результатами розгляду заяви, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №37-22. Відповідач вказує, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (США), співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, можна зазначити наступне: позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження, а звернення позивача за захистом в Україні це спосіб легалізації на території України та спосіб уникнути екстрадиції до країни громадянської належності. Твердження позивача внутрішньо узгоджені, однак позбавлені конкретики і носять загально-описовий характер. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представником Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надано додаткові пояснення, в яких представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача подано відповідь на відзив від 14.06.2022, згідно якого вважає доводи, наведені у відзиві на позов, такими, що ґрунтуються на припущеннях. Вказує, що позивач не може бути екстрадований до США, оскільки немає гарантій, що він не буде підданий зверненню, яке заборонено статтями 3 і 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, а також відповідним конвенціям ООН, Ради Європи та протоколах до них. Також просив залишити відзив без розгляду, оскільки такий подано неуповноваженою особою з порушенням процесуальних вимог.

Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу №640/6399/22 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27.03.2025 адміністративну справу прийнято до провадження. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розгляд справи розпочато спочатку. Запропоновано сторонам у разі зміни фактичних обставин по даній справі, вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, повідомити суду про таке протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання цієї ухвали шляхом направлення додаткових пояснень в електронній формі через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (особистий кабінет в системі «Електронний суд») з використанням власного (уповноваженої особи) електронного підпису або у паперовій формі. Витребувано від відповідача додаткові докази по справі.

Представником відповідача повідомлено суд, що ДМС України підтримує свої доводи, що викладені у відзиві на позовну заяву, в зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представником третьої особи надано додаткові пояснення та клопотання про долучення листа Вінницької обласної прокуратури № 19-88вих-25 від 14.04.2025 з додатком листа Офісу Генеральної прокуратури від 08.04.2025 про підтвердження екстрадиції громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 .

Щодо клопотання представника позивача про залишення без розгляду відзиву на позов.

Відповідно до положень ст.159 КАС України, відзив на позовну заяву є заявою по суті справи. Вимоги до відзиву на позовну заяву передбачені статтею 162 КАС України.

Згідно вимог п.п.1-2 ч.4 ст.162 КАС України до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем і документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Суд звертає увагу, що дійсно до відзиву повинні надаватись докази надіслання його учасникам справи. Водночас, ні вказаною статтею, ні іншими положеннями КАС України не передбачено, що у випадку не надання зазначеного доказу, відзив на позовну заяву повинен бути залишений без розгляду.

Крім того, до відзиву додано фіскальні чеки Укрпошти від 01.06.2022 щодо направлення відзиву представнику позивача та позивачу.

Суд не приймає посилання представника позивача на відсутність додатків до відзиву, зокрема копії особової справи, оскільки такі додатки були додані третьою особою разом з поданими до суду поясненнями.

Відтак, суд відхиляє посилання позивача на невідповідність відзиву вимогам встановленим статтею 162 КАС України та зазначає, що ця стаття не передбачає наслідків не направлення копії доданих до відзиву документів іншим учасникам справи, як повернення відзиву на позовну заяву відповідачу по справі шляхом залишення його без розгляду.

За змістом частини 6 статті 162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами без урахування позиції відповідача по справі виключно у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Разом з тим, враховуючи, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову, тобто зміст відзиву становить позиція відповідача щодо спірних правовідносин по суті заявленого спору, суд не може не прийняти таку позицію до розгляду з підстав, які не передбачені процесуальним законом.

Також при вирішенні даного клопотання суд приймає до уваги, що такими діями відповідача сторона позивача не була позбавлена можливості реалізувати своє право на подання відповіді на відзив та позиція сторони позивача, викладена ними у письмовій заяві по суті спору - відповіді на відзив, що міститься в матеріалах справи, також прийнята судом до розгляду.

Крім того, суд зауважує, що однією з основних засад судочинства в Україні є принцип змагальності сторін.

Водночас, надто суворе трактування судом адміністративно-процесуальних правил в даному випадку та повернення відзиву на позов з формальних підстав (ненадання вказаних додатків), може призвести до порушення принципу змагальності сторін та позбавлення відповідача можливості надати свої заперечення (міркування) щодо суті спору, що є неспівмірним допущеному порушенню.

Суд не приймає посилання представника позивача на підписання та направлення відзиву неналежним представником (працівником Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області), з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 № 1040 «Про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації», основним із завдань юридичної служби є представлення інтересів органу виконавчої влади в судах. Конституцією України у статті 131-2 закріплено виключне право адвокатів на представництво іншої особи в суді.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення», внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (ст. 56), Кодексу адміністративного судочинства України (ст. 55), Цивільного процесуального кодексу України (ст. 58).

Отже, процесуальними законами розмежовано поняття «представництво» органів державної влади, закріплене в Конституції України за адвокатами, та «самопредставництво», введене до процесуальних кодексів. Так, частина третя статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Відтак, самопредставництво (право діяти від імені суб`єкта владних повноважень) іншої особи, відповідно до вимог процесуального закону, визначається законом, статутом, положенням, трудовим договором (контрактом). Враховуючи зазначене, для наділення такими повноваженнями працівників апарату ДМС та працівників її територіальних органів на представлення інтересів ДМС в суді, шляхом самопредставництва, до пункту 5 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2021 № 149, доповнивши його підпунктами 9, 10 наступного змісту:

9) забезпечує самопредставництво ДМС у судах через Голову ДМС, його заступників, а також без окремого доручення через державних службовців юридичної служби ДМС.

31.05.2022 окремим дорученням ДМС України доручено, зокрема:

УДМС у Вінницькій області: забезпечити підготовку та подання у термін до 06.06.2022 до Окружного адміністративного суду м. Києва відзиву ДМС на позов ОСОБА_1 у справі № 640/6399/22 разом із документами, що підтверджують надіслання (надання) їх іншим учасникам справи. 2.1. Забезпечити представлення інтересів ДМС у суді у справі № 640/6399/22 відповідно до розділу 3 Положення, з усіма правами наданими учаснику справи, за виключенням права визнання позову, досягнення примирення;

ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області: забезпечити представлення інтересів ДМС у суді у справі № 640/6399/22 відповідно до розділу 3 Положення, з усіма правами наданими учаснику справи, за виключенням права визнання позову, досягнення примирення.

Судом встановлені такі фактичні обставини у справі.

Позивач, ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в США та є громадянином цієї країни (паспорт № НОМЕР_2 , виданий 28.05.2015).

Вперше ОСОБА_1 , звернувся із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (заява) від 25.09.2019 під час утримання слідчому ізоляторі при ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» листом до ДМС України від 19.11.2019 № 8.5-4537/8.

В межах розгляду такої заяви наказом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 1 від 02.01.2020 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначений наказ оскаржувався в судовому порядку.

10.09.2021 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №120/192/20-а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.03.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі №120/192/20-а скасовано та прийнято нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково - скасовано наказ №1 від 02.01.2020 та зобов`язано УДМС України у Вінницькій області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку визначеному законом та з врахуванням висновків, викладених у постанові.

26.11.2021 ДМС України прийнято наказ №194 про продовження строку прийняття рішення за заявою громадянина США ОСОБА_4 .

Даним судовим рішеннями встановлено ряд обставин, які звільнені від доказування в даній справі.

Так, в межах справи №120/192/20-а судами було встановлено, що:

У травні 2015 року позивач вперше прибув в Україну з метою участі в проведенні антитерористичної операції у складі українських добровольчих військових формуваннях.

Відтак з травня 2015 року до серпня 2016 року та з березня 2017 року до червня 2017 року позивач тимчасово перебував на території України, де надавав волонтерську допомогу, кілька місяців проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, а також був інструктором-парамедиком.

У листопаді 2018 року позивач втретє прибув в Україну та до серпня 2019 року працював фрілансером як викладач англійської мови.

В серпні 2019 року позивач на деякий час виїхав з України в Республіку Молдова.

21.08.2019 під час спроби пішого перетину державного кордону України в напрямку "в`їзд" з території Республіки Молдова в міжнародному пункті пропуску державного кордону "Могилів-Подільський-Отач" ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача було затримано прикордонниками України в порядку ст. 582 КПК України.

Підставою для затримання стало те, що відповідно до обліків Генерального секретаріату Інтерполу позивача оголошено в міжнародний розшук правоохоронними органами США за вчинення злочинів, передбачених ст. 1951 (а), ст. 1951 (а) та 2, ст. 924 (с)(1)(А)(ііі) та (о), ст. 924 (с)(1)(J)(1) та (о) КК США (крадіжка, розбій, вбивство).

Відповідно до запиту компетентних органів США про видачу (екстрадицію) та доданих до нього документів, позивач розшукується для притягнення до судової відповідальності у США за трьома окремими кримінальними справами.

Так, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 2:19-mJ-1098-NPM, виданого 16.08.2019 Федеральним окружним судом США по середньому округу Флориди, по обвинуваченню у: 1) змові з метою втручання в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 2) втручанні в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 3) змові з метою застосування і носіння вогнепальної зброї під час і у зв`язку зі скоєнням насильницького злочину (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 4) застосуванні і носінні вогнепальної зброї під час і у зв`язку із скоєнням насильницького злочину, яке спричинило за собою вбивство двох осіб з метою пограбування (передбачає максимальне покарання у вигляді смертної кари або ув`язнення на будь-який термін або на все життя).

Крім того, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: СR-19-00666-PHX-SPL (JZB), виданого 05.06.2019 Федеральним окружним судом США по округу Арізона, по обвинуваченню у протиправному використанні паспорта (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі).

Також позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: 19-СR-331-1BO(4), виданого 20.08.2019 Федеральним окружним судом США по Східному округу штату Північна Кароліна по обвинуваченню у: 1) змові у вчиненні паспортного шахрайства та викрадення особистих даних при обтяжуючих обставинах (передбачає максимальне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі); 2) паспортному шахрайстві, сприянні та підбурюванні (передбачає максимальне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі); 3) викраденні персональних даних при обтяжуючих обставинах, сприянні та підбурюванні (передбачає обов`язкове покарання у вигляді 2 років позбавлення волі додатково до будь-якого іншого терміну у вигляді позбавлення волі).

Оскільки за законодавством України інкриміновані позивачу кримінальні правопорушення відповідають ст.ст. 185, 187, ч. 2 ст. 115 КК України та є екстрадиційними, щодо позивача розпочато процедуру видачі (екстрадиції) до США.

Ухвалою слідчого судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23.08.2019 у справі № 138/2162/19 (провадження № 1-кс/138/676/19) на підставі ст. 583 КПК України до позивача застосовано тимчасовий арешт на строк 40 діб з моменту затримання, тобто до 29.09.2019, з утриманням позивача в слідчому ізоляторі при Вінницькій установі виконання покарань № 1.

У зв`язку з підтвердженням компетентними органами США розшуку позивача та направленням до Генеральної прокуратури України запиту на видачу особи, прокуратурі Вінницької області доручено проведення екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати екстрадиції позивача до США.

Відтак заступник прокурора Вінницької області звернувся до суду з клопотанням про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) в порядку, передбаченому ст. 584 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2019 у справі № 127/26853/19 (провадження № 1-кс/127/15053/19) вказане клопотання задоволено частково, а до позивача застосовано цілодобовий домашній арешт строком на два місяці із забороною залишати місце свого проживання.

Проте ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08.10.2019 (№ 11-сс/801/686/2019) вищезазначену ухвалу скасовано, клопотання прокурора задоволено, а до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) строком на 60 днів до 06.12.2019 включно.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2019 у справі № 127/32742/19 (провадження № 1-кс/127/17798/19) позивачу продовжено строк тримання під вартою (екстрадиційний арешт) на 60 днів до 03.02.2020 включно.

Однак ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24.12.2019 року у справі № 127/32742/19 (11-сс/801/825/2019) продовження екстрадиційного арешту позивачу скасовано та для забезпечення його видачі на запит компетентним органам США застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, що полягає у забороні залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, в період з 23.08.2019 до 28.09.2019 та з 08.10.2019 до 24.12.2019 позивач утримувався під вартою у слідчому ізоляторі (далі - СІЗО) при державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2) (далі - Вінницька УВП № 1).

25.09.2019, під час перебування в СІЗО, позивач рідною (англійською) мовою заповнив формуляр заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зразки яких затверджені наказом МВС України № 649 від 07.09.2011.

17.10.2019 вказану заяву адміністрація Вінницької УВП № 1 скерувала для розгляду у Державну міграційну службу України.

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України № 8.5-4537/8-19 від 19.11.2019 заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, направлено за належністю до УДМС України у Вінницькій області, яке отримало відповідні документи 22.11.2019, вх. № 11692/1/0501-19.

26.11.2019 відповідач звернувся на адресу прокуратури Вінницької області з листом за № 0501.7-9071/05.1-19, в якому просив надати працівникам сектору з питань шукачів захисту та інтеграції Управління Березенському І.М., Ластовецькій А.С. та перекладачу з англійської мови Волос В.С. дозвіл на побачення з позивачем для проведення співбесіди з використанням комп`ютерної техніки. При цьому у листі зазначено, що оскільки іноземець утримується в СІЗО, подана ним заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути взята до розгляду лише після дозволу на побачення та встановлення особи заявника.

Після отримання всіх необхідних погоджень, 11.12.2019 в приміщенні Вінницької УВП № 1 відбулося побачення між позивачем та посадовими особами УДМС України у Вінницькій області за участю перекладача. В ході побачення здійснено оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведено співбесіду.

12.12.2019 відповідач направив запити про надання інформації щодо можливого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до інших територіальних органів ДМС, та 12-17.12.2019 отримав негативні відповіді на такі запити.

Крім того, з метою з`ясування справжності і достовірності наданих заявником фактів, для всебічного, повного і об`єктивного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 13.12.2019 за вих. № 0501.7-9657/05.1-19 відповідач скерував запит до прокуратури Вінницької області про надання додаткових відомостей, а саме копій екстрадиційних матеріалів та інших наявних в прокуратурі документів щодо позивача. Такі документи 21.12.2019 надійшли на адресу УДМС України у Вінницькій області.

02.01.2020 головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України у Вінницькій області Ластовецькою А.С. підготовлено висновок за результатами розгляду справи № 2019VN0007 за заявою позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

На підставі вказаного висновку відповідач прийняв рішення, оформлене наказом начальника УДМС України у Вінницькій області № 1 від 02.01.2020, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві від 25.09.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач просив надати йому притулок або додатковий захист в Україні, посилаючись на те, що уряд США переслідує іноземних добровольців, які захищали Україну від збройної агресії з боку Російської Федерації. Тому, оскільки позивач з 2015 року брав участь у проведенні АТО на сході України в складі добровольчих формувань, зокрема таких як "Правий сектор", в разі повернення у країну походження існує серйозна небезпека для його життя внаслідок вищезазначених переслідувань.

Під час співбесіди, яка відбулась 11.12.2019, на питання про причини звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач відповів, що його життя у небезпеці, якщо він повернеться в країну походження, оскільки уряд США вважає його екстремістом англосаксонського правового крила, яким він не є. Також позивач зазначив, що він піддається політичному переслідуванню у США за допомогу Україні у війні з Російською Федерацією. Крім того, позивач пояснив, що є велика вірогідність того, що в разі повернення до США його ув`язнять пожиттєво або засудять до смертної кари за злочини, яких він не вчиняв.

Також, як зазначав позивач, з серпня 2016 року по березень 2017 року він проживав у м. Фенікс, Арізона (США), де працював консультантом з безпеки. З серпня 2017 року по квітень 2018 року у цьому ж місті позивач працював спеціалістом з установки протиблискавичної техніки. Також у серпні 2018 року позивач перебував у м. Дарем, Північна Кароліна (США), звідки на автомобілі поїхав у м. Хуарес (Мексика), далі у м. Мехіко (Мексика), звідки літаком полетів в Україну (через транзитні країни).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, 01.07.2020 позивач повторно звертався до органів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.10.2021 Головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Вінницькій області складено Висновок щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку проаналізовано вірогідність переслідування громадян США за участь в АТО на Сході України і встановлено відсутність загрози для заявника стати жертвою переслідувань. Також, досліджено інформацію щодо екстремістсько налаштованих угрупувань та встановлено відсутність даних щодо приналежності заявника до будь-яких з таких угрупувань. Вказано про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням заявника на території США (протиправною використання анульованого паспорта, махінаціями з паспортом та викрадень ідентифікаційних даних іншої особи, крадіжці, розбою, вбивстві і фінансуванні і участі у військових експедиціях проти закордонної держави Венесуела) та його участю в АТО на Сході України у складі ДУК «Правий сектор», що дає Управлінню серйозні підстави вважати, що у разі повернення заявника до країни громадянської належності він зазнає кримінального переслідування американською владою, яке, однак, не є політично вмотивованим. Також вказано про надання Україні компетентними органами США гарантії, що у разі якщо ОСОБА_4 , буде визнаний винним і бух засуджений за злочини, на підставі яких надісланий запит про екстрадиції прокуратура не буде наполягати на страті, а смертна кара не буде застосовуватись до ОСОБА_4 . Підсумовуючи зазначено про відсутність причин вважати, що після повернення до країни походження та громадянської належності США позивачу буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення «Серйозна шкода»: на території США відсутні збройні конфлікти, що підтверджується офіційною інформацією і не потребує доказування; у разі повернення в СШУ заявник не позбавлений доступу до стабільного, доступного, ефективного захисту в країні його громадянської належності; враховуючи надані компетентними органам США гарантії про незастосування та невиконання щодо заявника смертної кари цілком очевидно, заявнику гарантований захист з урахуванням його особистих обставин.

ДМС України прийняло рішення від 28.01.2022 № 37-22 про відмову у визнанні громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Повідомленням від 07.02.2022 № 1 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішеннями від 28.01.2022 № 37-22, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 129 Конституції України установлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої згаданої статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 зазначеного Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія зазначеного абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою, сьомою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Суд встановив, що підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання такої особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998 факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Як встановлено судом, у заяві від 25.09.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач просив надати йому притулок або додатковий захист в Україні, посилаючись на те, що уряд США переслідує іноземних добровольців, які захищали Україну від збройної агресії з боку Російської Федерації. Тому, оскільки позивач з 2015 року брав участь у проведенні АТО на сході України в складі добровольчих формувань, зокрема таких як "Правий сектор", в разі повернення у країну походження існує серйозна небезпека для його життя внаслідок вищезазначених переслідувань.

Як вже зазначалось, та не є спірним у цій справі, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 2:19-mJ-1098-NPM, виданого 16.08.2019 Федеральним окружним судом США по середньому округу Флориди, по обвинуваченню у: 1) змові з метою втручання в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 2) втручанні в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 3) змові з метою застосування і носіння вогнепальної зброї під час і у зв`язку зі скоєнням насильницького злочину (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 4) застосуванні і носінні вогнепальної зброї під час і у зв`язку із скоєнням насильницького злочину, яке спричинило за собою вбивство двох осіб з метою пограбування (передбачає максимальне покарання у вигляді смертної кари або ув`язнення на будь-який термін або на все життя).

Крім того, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: СR-19-00666-PHX-SPL (JZB), виданого 05.06.2019 Федеральним окружним судом США по округу Арізона, по обвинуваченню у протиправному використанні паспорта (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі).

Також позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: 19-СR-331-1BO(4), виданого 20.08.2019 Федеральним окружним судом США по Східному округу штату Північна Кароліна по обвинуваченню у: 1) змові у вчиненні паспортного шахрайства та викрадення особистих даних при обтяжуючих обставинах (передбачає максимальне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі); 2) паспортному шахрайстві, сприянні та підбурюванні (передбачає максимальне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі); 3) викраденні персональних даних при обтяжуючих обставинах, сприянні та підбурюванні (передбачає обов`язкове покарання у вигляді 2 років позбавлення волі додатково до будь-якого іншого терміну у вигляді позбавлення волі).

З наданого Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області висновку вбачається, що було проаналізовано ІКП та членство позивача в НВР «Правий сектор» жодним чином не доведено.

Зазначено, що матеріали розслідування кримінальної справи CR-19-00666-PHX-SPL (JZB (cwop. 157-179 о/с № 2019VN0007, ч. 1) свідчать: Федеральним окружним судом США п округу Арізона видано ордер на арешт 06.06.2019 по обвинуваченню за ст. 154 КК США (Протиправне використання паспорта), не зважаючи, що національний паспорт заявника № 529324398, виданий 28.05.2015, терміном дії до 27.05.2025, через несплату аліментів 03.07.2017 було скасовано, проставлений штамп «Дійсний лише для повернення в США», отримавши кошти для повернення, заявник ігноруючи заборону, про що був особисто повідомлений 11.07.2017, поставивши чорну пляму на консульському штампі про анулювання паспорта, продовжував йог використовувати у подорожах світом, про що, повідомляв у мережі Інтернет. Факт анулювання паспортного документа також підтверджується інформацією Генерального секретаріату Інтерполу (стор. 113 о/с № 2019VN0007, ч. 1). Заявник під час співбесід від 11.12.2019 та від 13.10.2021 відмовився надавати коментарі стосовно цієї кримінальної справи. Матеріали кримінального розслідування (включно розслідування Служби дипломатичної безпеки DSS) (стор. 237-273 о/с 2019VN0007, ч. 1) справи 5:19-CR-331-1BO(4) свідчать: Федеральним окружним судом США по Східному округу штату Північна Кароліна видано ордер на арешт 20.08.2019 по обвинуваченню за ст.371 (Злочинна змова з метою здійснення махінації паспортом), ст. 1542 та 2 (Махінація з паспортом та надання допомоги та сприяння злочини діяльності), ст. 1028А (a)(1) та 2 (Викрадення персональних даних з обтяжуючих обставинами та надання допомоги та сприяння злочинній діяльності), ст. 1546(a) та (Махінації та протизаконне використання віз, дозволів та інших документів та надані допомоги та сприяння злочинній діяльності), ст. 408(A)(7)(B) (Фіктивне подання номеру соціального забезпечення); при оформленні заяви на отримання паспорту від 11.09.201 заявник зазначив фіктивні ідентифікаційні дані (Едкок). Згідно з матеріалам розслідування, ідентифікацію заявника ( ОСОБА_4 ) проведено в повному обсязі. Враховуючи, що паспорт заявника анульований, його намагання отримати інший паспорт громадянина США для подальших подорожей є цілком логічними з підтверджені матеріалами кримінального розслідування.

Матеріали порушеної проти ОСОБА_1 , кримінальної справи базуються на матеріалах розслідування Служби дипломатичної безпеки DSS та свідчення співучасників та співрозмовників. Згідно з матеріалами розслідування кримінальні справи №2:19-mj-1098- NPM (стор. 180-236 о/с № 2019VN0007, ч. 1): Федеральним окружним судом США по середньому округу Флориди видано ордер на арешт 16.08.2019 по обвинуваченню за ст. 1951 (а), ст. 1951(a) та 2, ст. 924 (с)(1)(А)(ііі) (о), ст. 924(с)( 1 )(J)( 1) і (о) КК США, що за законодавством України відповідають ст.ст. 158, 187, ч. 2 ст. 115 КК України (крадіжка, розбій, вбивство) і є екстрадиційними; 09.04.2018 о в м. Естеро, штат Флорида відбулось вбивство 2 осіб, які загинули, згідно патологоанатомічної експертизи, внаслідок вогнепальних поранення постріли були здійснені принаймні двома особами. ОСОБА_1 , і його співучасті Алекс Цвіфельхофер (Звайфелхофер) обвинувачуються у вбивстві 2 осіб під час домовленої зустрічі з метою продажу зброї та отримання за неї 3000 доларів. Злочини вчинені з метою отримання грошей для поїздки до Венесуели та участі збройному конфлікті проти уряду Венесуели, що підтверджується свідченнями наданими під час допиту, заарештованого Цвіфельхофера (Звайфелхофера) (п. 1 письмового свідчення в підтримку обвинувального акту, стор. 226 о/с № 2019VN0007, ч. 1), також свідченнями іншого спільника заявника (в матеріалах письмового свідчення підтримку обвинувального акту зазначений як М.С.М., п. 45, стор. о/с № 2019VN0007, ч. 1 Матеріали щодо екстрадиції ОСОБА_1 , базуються на результатах експерти текстових повідомлень із відповідним номером телефону та даних телефонних дзвінків, пін-запитів телефонів, відповідних ідентифікацій телефонних номерів, також записів даних із компаній Google та Facebook (облікові записи, фото з повідомлення, а також їх відповідність до телефонних номерів обвинувачуваних по справі (п. 36 письмового свідчення в підтримку обвинувального акту, стор. 215 о/с j 2019VN0007, ч. 1), пошукових запитах обвинувачуваних (п. 37 письмового свідчення, сто 215 о/с № 2019VN0007, ч. 1), показах спільників (стор. 220 о/с №2019VN0007, ч. 1 банківських відомостей та відомостей з місць здачі транспортних засобів в оренд; сигналів мобільних телефонів та місцезнаходження автомобільного транспондер (стор. 228 о/с № 2019VN0007, ч. 1), результатах встановлення покупок та карток, пов`язаних з рахунком заявника ( ОСОБА_4 ), відомостей, що надані компанією постачальником мобільних телефонів Tracfone Wireless, а також даних комп`ютера спільника заявника щодо оголошення (http://www.armslist.com/) на ARMSLIST про продаж зброї. (докладний аналіз матеріалів справи, стор. 297-299 особової справи № 2019VN0007, ч. 1). Як вбачається із матеріалів справи, додаткова кваліфікація дій заявника (додаткове письмове свідчення в підтримку запиту про екстрадицію (стор. 36-50 о/с № 2021VN0001) в подальшому відбулась внаслідок оцінки його дій, викладених матеріалах кримінального провадження №2:19-mj-1098- NPM (стор. 180-236 о/с № 2019VN0007, ч. 1), тобто тих самих дій, що попередньо були кваліфіковані тільки за с 1951 (а), ст. 1951(a) та 2, ст. 924 (с)(1)(А)(ііі) і (о), ст. 924(с)( 1 )(J)( 1) і (о) КК СІП (Крадіжка, розбій, вбивство) і не містить нові обставини та нововиявлені факти справі, а містить інформацію стосовно умислу заявника та його спільників вчинити злочини з метою отримання американської готівки для фінансування поїздки і участі у збройному конфлікті проти уряду до Венесуели (кваліфікується за ст. 956 (а)(1) КК США) та порушення положень «Закону про нейтральність» (Фінансування п участь у військових експедиціях проти закордонної держави), що за ст. 960 КК США кваліфікується як злочин (якщо, відповідно до розділу 960, глава 18 згідно Кодекс законів США, особа починає, забезпечує фінансування або бере учать у будь-яких військових або військово-морських експедиціях проти будь-якої закордонні держави, з якою США не знаходиться у стані війни. Вимогами § 958, 959 Збірки Законів США (титул 18) також передбачено покарання за вчинення на території США дій з підготовки до найманства (https://constitutions.ru/?p=4490, https://www.law.cornell.edu/uscode/text/18/958).

Також міграційним органом проаналізовано відкриті інформаційні джерела, які містять роз`яснення щодо суті та застосувань американського закону «Про нейтралітет». Так американське видання «Журна законодавства» у статті «Американські найманці та Закон про нейтралітет... стверджується, що не дивлячись на те, що США не мають всеосяжного закону, який би забороняв особі чи групі осіб з числа американських громадян добровільно виїжджати за кордон для зарахування військову службу в інших державах або вести приватні воєнні дії проти іноземної держави, з 1794 року на території США де закон «Про нейтралітет», який забороняє навчання, набір та залучення до іноземного війська, сприяння або використання засобів військового оснащення на території США, які б спричинили ворожі дії щодо іноземних держав («American Mercenaries and the Neatrality Act: Shortening the Leash on the Dogs of War;No 505.01.1985» http://scholarship.law.nd.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1430&context=jleg).

Суд погоджується з висновком Управління, що матеріали кримінальної справи містять інформацію стосовно злочинної змови заявника та його спільників вчинити злочини на території США метою отримання готівки для фінансування поїздки до Венесуели та участі збройному конфлікті проти уряду Венесуели і не містять інформації, що перебуваючи на території країни громадянської належності, він організовував та здійснював заходи з підготовки до участі в конфлікті на Сході України на боці України (пошук спільників, збирання грошей та зброї тощо), що було порушенням положень закону США «Про нейтралітет», не містять підтверджуючої інформації, що відповідні державні органи володіли інформацією щодо участі заявника в АТО на території України і взагалі його перебування на той час Україні.

В межах проведення розгляду справи, Управлінням також взято до уваги, що наявні дані щодо терористичних організацій світу, не містить інформацій щодо ДУК «Правий Сектор», а також добровольчого об`єднання «Грузинський легіон», отже вказані організації в вважаються терористичними в США. (стор. 109-111 о/с№ 2019VN0007, ч. 1). Також з`ясовано: бійці ДУК «Правий Сектор» регулярно відвідують США та Канаду, беруть участь у зборах організації «Правий сектор-США» та разом планують перспективи розвитку цієї політичної сили в США, а також, надають інформацію стосовно своєї організації та російсько-української війні.

Враховуючи викладене було зроблено висновок, що ОСОБА_1 , намагається приховати інформацію, що є суттєвою для розгляду справи, чим викликає серйозну недовіру, цілком очевидно, що обвинувачення заявника у скоєнні злочині зазначених в екстрадиційних матеріалах є небезпідставними і вважати порушені кримінальні справи способом його незаконного переслідування черг політичні переконання в Управління не має жодних підстав.

Суд встановив, що позивач не надав суду ні документів, ні інформаційних матеріалів, які б підтверджували, що уряд США переслідує іноземних добровольців, які захищали Україну від збройної агресії з боку Російської Федерації та те, що в разі повернення у країну походження існує серйозна небезпека для його життя внаслідок вищезазначених переслідувань через участь позивача у проведенні АТО на сході України в складі добровольчих формувань, зокрема таких як "Правий сектор".

Суд зазначає, що подані позивачем матеріали не доводять політичну вмотивованість кримінального переслідування.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства такої країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Водночас, судом встановлено та не є спірним між сторонами, що відповідно до обліків Генерального секретаріату Інтерполу позивача оголошено в міжнародний розшук правоохоронними органами США за вчинення злочинів, передбачених ст. 1951 (а), ст. 1951 (а) та 2, ст. 924 (с)(1)(А)(ііі) та (о), ст. 924 (с)(1)(J)(1) та (о) КК США (крадіжка, розбій, вбивство).

За вказаних обставин, суд зазначає, що злочини, які інкримінуються позивачу, здійснено виключно з особистих причин, то звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може свідчити про намагання уникнути покарання.

З огляду на викладене, відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у США з політичних, національних чи релігійних мотивів.

Відповідно до Керівних принципів міжнародного захисту (застосування положень щодо виключення: пункт F статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року) тяжкий злочин слід вважати неполітичним, коли у конкретному злочині переважають інші мотиви, такі як особисті причини або особиста вигода. При відсутності чіткого зв`язку між злочином і заявленою політичною метою неполітичні мотиви переважають.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що:

- чіткого і прямого причинного зв`язку між інкримінованими позивачу злочинами і його політичними поглядами не встановлено;

- правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується позивач, має виключно особисті причини.

Про переслідування на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи позивач не повідомляє.

Наведене дає підстави для висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку, який би свідчив про політичну вмотивованість обвинувачення позивача.

Кваліфікація для подання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнані серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження. Відповідно до положень статті 15 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС від 13.12.2011 №2011/95/ЕС про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право па додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається (перероблена) (Директива ЄС 2011/95/ЕС) та пункті 13 частини першої статті 1 Закону (кваліфікаційна умова додаткового захисту) поняття «серйозна шкода» включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозну і індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Суд встановив, що вперше ОСОБА_1 , звернувся із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (заява) від 25.09.2019 під час утримання слідчому ізоляторі при ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» листом до ДМС України від 19.11.2019 № 8.5-4537/8. Тобто, лише під час утримання слідчому ізоляторі, позивач вирішив звернутися до міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, позивач, обґрунтовуючи своє звернення з позовом, стверджує, що має побоювання, що в країні походження його засудять до смертної кари.

Відповідно до запиту компетентних органів США про видачу (екстрадицію) та доданих до нього документів, позивач розшукується для притягнення до судової відповідальності у США за трьома окремими кримінальними справами.

Так, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 2:19-mJ-1098-NPM, виданого 16.08.2019 Федеральним окружним судом США по середньому округу Флориди, по обвинуваченню у: 1) змові з метою втручання в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 2) втручанні в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 3) змові з метою застосування і носіння вогнепальної зброї під час і у зв`язку зі скоєнням насильницького злочину (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 4) застосуванні і носінні вогнепальної зброї під час і у зв`язку із скоєнням насильницького злочину, яке спричинило за собою вбивство двох осіб з метою пограбування (передбачає максимальне покарання у вигляді смертної кари або ув`язнення на будь-який термін або на все життя).

Крім того, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: СR-19-00666-PHX-SPL (JZB), виданого 05.06.2019 Федеральним окружним судом США по округу Арізона, по обвинуваченню у протиправному використанні паспорта (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі).

Також позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: 19-СR-331-1BO(4), виданого 20.08.2019 Федеральним окружним судом США по Східному округу штату Північна Кароліна по обвинуваченню у: 1) змові у вчиненні паспортного шахрайства та викрадення особистих даних при обтяжуючих обставинах (передбачає максимальне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі); 2) паспортному шахрайстві, сприянні та підбурюванні (передбачає максимальне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі); 3) викраденні персональних даних при обтяжуючих обставинах, сприянні та підбурюванні (передбачає обов`язкове покарання у вигляді 2 років позбавлення волі додатково до будь-якого іншого терміну у вигляді позбавлення волі).

Оскільки за законодавством України інкриміновані позивачу кримінальні правопорушення відповідають ст.ст. 185, 187, ч. 2 ст. 115 КК України та є екстрадиційними, щодо позивача розпочато процедуру видачі (екстрадиції) до США.

Суд встановив, що під час співбесіди, яка відбулась 11.12.2019, на питання про причини звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач відповів, що його життя у небезпеці, якщо він повернеться в країну походження, оскільки уряд США вважає його екстремістом англосаксонського правового крила, яким він не є. Також позивач зазначив, що він піддається політичному переслідуванню у США за допомогу Україні у війні з Російською Федерацією. Крім того, позивач пояснив, що є велика вірогідність того, що в разі повернення до США його ув`язнять пожиттєво або засудять до смертної кари за злочини, яких він не вчиняв.

Як зазначалось у висновку, враховуючи свідчення ОСОБА_1 , під час співбесіди від 13.10.2021 заявник має на території США адвоката, що веде його кримінальні справи. Інкриміновані ОСОБА_1 , злочини передбачають покарання: у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, або довічне ув`язнення або смертну кару, а тому є особливо тяжкими.

Відповідно до п. 155 Керівництва УВКБ ООН: «В даному контексті «серйозне» злочин означає кримінальний злочин, що карається смертю, або особливо тяжке кримінальне діяння.».

Таким чином, якщо стосовно ОСОБА_1 , буде прийняте одноголосно рішення про його винуватість, то це буде свідчити про наявність ознак того, що заявник причетний до подій, які є підставою для застосування положень про виключення, що містяться в підпункті b) пункту F статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року і підпадає під дію ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», отже, не заслуговує в міжнародний захист. Оскільки ОСОБА_1 , заперечує свою участь у будь-яких незаконних організаціях та скоєнні кримінальних правопорушень пов`язаних з цим, а наразі його статус визначений як «обвинувачений» саме у цьому контексті п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: «кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

У висновку Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, з яким погодився відповідач, приймаючи спірне рішення, зазначалось, що презумпція невинуватості відображає також право особи, яка формально обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення, на незалежний та безсторонній суд, оскільки принцип презумпції невинуватості одним із елементів справедливого судового розгляду, а натомість як уникнення процедури судового розгляду може свідчити про ймовірну небезпідставність зазначеного звинувачення та факт переслідування як слідство карного акт; що визначено у Керівництві.

Суд звертає увагу, Управлінням також було взято до уваги, що компетентні органи США надали Україні гарантії (в дипломатичній ноті від 15.10.2019), та листі Департаменту Юстиції США від 04.08.2020, що у разі якщо ОСОБА_4 , буде визнаний винним і буде засуджений за злочини, на підставі яких надісланий запит про екстрадицію, прокуратура не буде наполягати на страті, смертна кара не буде застосовуватись до ОСОБА_4 .

Разом з тим, представником позивача в позові зазначено, що гарантії станом на сьогодні не є повними та належними щоб в достатній мірі гарантувати, що позивача не буде засуджено до смертної кари та така міра покарання не буде застосована до нього, оскільки застосування смертної кари можливе як на федеративному (загальнонаціональному) рівні, так і на рівні окремого штату.

Проте, суд не може погодитись з позивачем, оскільки відмова від застосування та виконання смертної кари щодо заявника, яку схвалено на найвищому федеральному рівні США. Тож, суд погоджується з висновками міграційного органу щодо відсутності підстав сумніватись, що надані державою США гарантії щодо позивача є достатніми і будуть виконані, а смертний вирок в буде вимагатись і не буде застосовано та виконано по відношенню до позивача.

Посилання представника позивача на розмову адвоката позивача Бьора Брунвальда та помічника прокурора під час відеоконференції від 10.05.2021 в якості доказів обґрунтованості підстав вважати, що до позивача буде вжито заходи щодо засудження саме до смертної кари, суд не приймає, оскільки в даному випадку дипломатична нота від 15.10.2019 та лист Департаменту Юстиції США від 04.08.2020 мають перевагу як докази.

В позовній заяві також зазначалось, що питання екстрадиції позивача та наданих з боку США гарантій є предметом розгляду за поданою заявою позивача ЄСПЛ що підтверджується листом від 19.04.2021.

Разом з тим, згідно з листом Офісу Генерального прокурора від 08.04.2025 №19/1/2-30633вих-25 на лист від 03.04.2025 № 19-82ВИХ-25 щодо громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено таке.

Офісом Генерального прокурора 28.08.2020 прийнято рішення про видачу до Сполучених Штатів Америки громадянина цієї держави Крейга Остіна Ленга ( ОСОБА_7 ) для притягнення до кримінальної відповідальності.

Постанова Офісу Генерального прокурора за результатами судового перегляду набрала чинності.

Європейським судом з прав людини 09.11.2023 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 (Ланга). При цьому не було констатовано порушення прав заявника, передбачених статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у разі його екстрадиції до Сполучених Штатів Америки. Вказане рішення 08.04.2024 набуло статусу остаточного.

У зв`язку з цим, на підставі доручення Офісу Генерального прокурора 31.05.2024 на міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Корчова-Краківець» правоохоронними органами було здійснено фактичну передачу вказаної особи компетентним органам Сполучених Штатів Америки.

Отже, рішенням Європейського суду з прав людини від 09.11.2023 підтверджено надані Сполученими Штами Америки гарантії.

Суд зазначає, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи кількома конвенційними ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою підставою для набуття статусу біженця.

Слід зауважити, що, зі слів позивача, він прибув в Україну не з ціллю не звернення за захистом.

У країні громадянської належності щодо позивача відкрито кримінальне провадження у зв`язку із крадіжкою, розбоєм, вбивством.

25.09.2019, під час перебування в СІЗО, позивач заповнив формуляр заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, суд вважає, що для позивача Україна є місцем для уникнення можливого притягнення до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Інкримінований позивачу злочин за законодавством України кваліфікується за ст.ст. 185, 187, ч. 2 ст. 115 КК України, є екстрадиційним та належить до особливо тяжких злочинів, строки давності притягнення до відповідальності не закінчились, протиправні діяння, за які розшукується позивач не мають політичного характеру.

Процедура міжнародного захисту є для позивача варіантом уникнення екстрадиції до країни громадянської належності, про що він не заперечував під час співбесід.

Слід зауважити, що до виїзду з країни позивач не зазначав про переслідування з боку державних та недержавних агентів. На допит ні позивача, ні його рідних не викликали, обшуки в помешканнях не проводились. Перебуваючи в країні громадянської належності заявник вільно користувався правами, наданими громадянам США, здобув освіту, працював, в подальшому зміг отримати паспорт для виїзду за кордон та безперешкодно покинув країну громадянської належності.

Матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач намагався отримати захист в Україні саме у зв`язку із проведенням в США кримінального провадження та відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI він не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, позивач не довів, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за політичними переконаннями, оскільки позивач не надав відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 826/1029/17.

Таким чином, суд висновує, що рішення ДМС України №37-22 від 28.01.2022 про відмову у визнанні громадянина Сполучених Штатів ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, а відтак, скасуванню не підлягає.

У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства необхідно відмовити, оскільки вона є похідною від первісної вимоги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (21000, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов