Справа № 320/47325/24
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року № 320/47325/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю представника позивача Маміч А.О., представника відповідача - Лов?як С.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад, території та інфраструктури України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства розвитку громад, території та інфраструктури України з вимогами:

- визнати бездіяльність Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо невиплати всіх належних сум при звільненні ОСОБА_1 протиправною;

- зобов`язати Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України нарахувати відповідно до законодавства та виплатити ОСОБА_1 належні суми при звільненні, а саме: компенсацію за невикористані дні відпусток, виходячи з виплат ОСОБА_1 за період, що передує її звільненню із займаної посади за власним бажанням відповідно до її заяви (уточненої) від 14 квітня 2023 року; заробітну плату за період з 05 вересня по 21 жовтня 2022 рік та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 року;

- стягнути з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 належні суми при звільненні, а саме: 3463,34 грн - на відшкодування витрат, понесених під час службових відряджень; 799,90 грн на відшкодування витрат, понесених на оплату послуг поштового зв`язку, необхідних для виконання службових обов`язків.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання.

Надалі, до суду від позивача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду в частині вимоги, у якій вона просить суд:

- залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за яким відкрито провадження у справі №320/47325/24, в частині вимоги про зобов`язання Міністерства розвитку громад та територій України нарахувати відповідно до законодавства та виплатити ОСОБА_1 належні суми при звільненні, а саме компенсацію за невикористані дні відпусток, виходячи з виплат ОСОБА_1 за період, що передує її звільненню із займаної посади за власним бажанням відповідно до її заяви (уточненої) від 14 квітня 2023 року;

- розглянути позов ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за яким відкрито провадження у справі №320/47325/24, в частині наступних вимог:

Визнати бездіяльність Міністерства розвитку громад та територій України щодо невиплати всіх належних сум при звільненні ОСОБА_1 протиправною;

Зобов`язати Міністерство розвитку громад та територій України нарахувати відповідно до законодавства та виплатити ОСОБА_1 належні суми при звільненні, а саме заробітну плату за період з 05 вересня по 21 жовтня 2022 р. та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 р.;

Стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 належні суми при звільненні, а саме: 3463,34 грн на відшкодування витрат, понесених під час службових відряджень; 799,90 грн на відшкодування витрат, понесених на оплату послуг поштового зв`язку, необхідних для виконання службових обов`язків.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад та територій України усі понесені нею судові витрати у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 позовну заяву ОСОБА_1 у справі №320/47325/24, в частині вимоги про зобов`язання Міністерства розвитку громад та територій України нарахувати відповідно до законодавства та виплатити ОСОБА_1 належні суми при звільненні, а саме компенсацію за невикористані дні відпусток, виходячи з виплат ОСОБА_1 за період, що передує її звільненню із займаної посади за власним бажанням відповідно до її заяви (уточненої) від 14 квітня 2023 року, - залишено без розгляду.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачка вказала, що звільняючи її з посади начальника відділу правової роботи та взаємодії з правоохоронними органами Департаменту правової роботи, відповідач протиправно не нарахував та не виплатив всі належні їй суми при звільненні. Позивачка пояснила, що відповідач порушив її права не виплативши заробітну плату за період з 05 вересня по 21 жовтня 2022 року та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 року, а також не здійснивши компенсацію витрат, понесених під час службових відряджень та виконання службових обов`язків.

Відповідач звернувся до суду із відзивом на адміністративний позов в якому зазначив про необґрунтованість заявлених позивачкою вимог. Наголосив, що з 24.02.2022 державний службовець ОСОБА_1 на службі не з?являлась, перебуваючи у відпустках або табелювалась як така, що не з?явилась з нез?ясованих причин. При цьому, з позивачем був відсутній телефонний та телекомунікаційний зв?язок, а про причини невиходу на роботу позивач не інформувала. Разом з цим зазначено, що компенсацію витрат, понесених під час службових відряджень та виконання службових обов`язків у 2020 році не здійснено з підстав неотримання від позивачки оригіналів обов`язкових первинних документів у встановлений строк.

У судове засідання, призначене на 19.05.2025 з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача висловив незгоду із адміністративним позовом, наполягав на відмові у його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2024 ОСОБА_1 подано заяву про звільнення зі служби за власним бажанням.

За результатом розгляду, 22.04.2024 наказом Міністерства №252-K «Про звільнення ОСОБА_1 », звільнено ОСОБА_1 , заступника директора Департаменту - роботи та взаємодії з правоохоронними органами Департаменту правової роботи, із займаної посади 23.04.2024 за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» та частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України.

Цим же наказом Управлінню бухгалтерського обліку та звітності наказано здійснити розрахунки та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 26.05.2014 по 25.05.2015, за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 28.04.2023 по 31.12.2023, за 10 календарних днів невикористаної основної відпустки за період роботи з 01.01.2024 по 23.04.2024, за 3 календарні дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 11 років та за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 21 рік на які працівник набув право з 12.01.2024.

Також наказно відрахувати з ОСОБА_1 за невідпрацьовані 04 календарні дні наперед виданої основної щорічної відпустки за період роботи з 28.04.2022 по 27.04.2023.

На переконання позивачки, здійснюючи розрахунки та виплати належних їй сум при звільненні, відповідач незаконно не виплатив заробітну плату за період з 05 вересня по 21 жовтня 2022 року та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 року, а також не здійснив компенсацію витрат, понесених під час службових відряджень та виконання службових обов`язків.

Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Статтею 86 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (частина перша). Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (частина друга). Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя).

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

У частині першій статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина третя статті 38 КЗпП України).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов?язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено у ході судового розгляду справи, позивачка звільнена з державної служби за власним бажанням відповідно частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» та частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України.

При цьому, ОСОБА_2 не погоджується зі здійсненням розрахунку та виплатою належних їй сум при звільненні. На переконання позивачки, відповідач незаконно не виплатив заробітну плату за період з 05 вересня по 21 жовтня 2022 року та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 року, а також не здійснив компенсацію витрат, понесених під час службових відряджень та виконання службових обов`язків.

З`ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши наявні у матеріалах докази, суд дійшов наступного висновку.

Стосовно не виплати заробітної плати за період з 05 вересня по 21 жовтня 2022 року та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 року, суд зазначає наступне.

Так, судовим розглядом встановлено та не спростовано позивачкою, що остання була відсутня на службі (роботі) з лютого 2022 року з нез?ясованих причин. Вказане підтверджено зокрема доповідною запискою Департаменту правової роботи від 28.07.2022 №2446/15/18-22.

Означений факт також вбачається з довідки Управління документального забезпечення від 19.04.2023 №5206/21-23 та листа державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу» від 17.04.2023 №34/280-1/04.

Водночас, суд звертає увагу, що фіксація факту явки державних службовців на службі (роботі) проводиться автоматизовано державним підприємством «Укрсервіс Мінтрансу» за допомогою системи контролю доступу, що спростовує твердження позивача про те, відповідачем не фіксувалась така неявка позивача на роботу.

У цьому контексті суд наголошує, що факт відсутності позивача на роботі підтверджується відсутністю відповідних відміток вихід на службу (роботу) у Журналі обліку робочого часу працівників.

Між тим, як встановлюється із табелів використання робочого часу, у спірні періоди з 05 вересня по 21 жовтня 2022 року та з 31 жовтня по 08 грудня 2022 року у графі навпроти особи ОСОБА_1 проставлено відмітки "НЗ" неявка з нез`ясованих причин.

У своїх поясненнях позивачка стверджує, що 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» по всій території України введено воєнний стан та до 16.03.2023 відповідач провадив дистанційний формат роботи.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 60-2 КЗпП дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією власника або уповноваженого ним органу, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій.

На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження прийняття відповідачем наказу про дистанційну роботу позивачки. Також відсутні докази на підтвердження надіслання нею заяви щодо запровадження стосовно неї дистанційної роботи.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відповідачем при звільнені правомірно не виплачувалась заробітна плата позивачу за період його відсутності на робочому місці у відповідності до записів «НЗ» у табелі обліку робочого часу.

Стосовно не здійснення компенсації витрат, понесених під час службових відряджень та виконання службових обов`язків, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Відповідно до пункту 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. № 59 (далі - Інструкція № 59) службове відрядження - поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 4 Розділу І Інструкції №59 визначено, що підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, що направляє працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.

Аванс може видаватися готівкою працівникам, яких у відрядження направляють державні органи і військові формування, утворені ними в установленому порядку установи та організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності.

Працівнику відшкодовуються (за наявності документального підтвердження оплати) понесені у зв`язку зі службовим відрядженням комісійні витрати у разі обміну валюти, суми комісійної винагороди за надані банком послуги, пов`язані з використанням платіжних карток та готівки (з урахуванням особливостей системи фінансових розрахунків у державі відрядження), зокрема відшкодовуються витрати, пов`язані з перерахуванням авансу на поточний рахунок працівника; поверненням коштів з рахунку працівника на відповідний рахунок підприємства; переказом грошових коштів електронними засобами - у безготівковій формі; проведенням безготівкових розрахунків у валюті, відмінній від валюти рахунку платіжної картки; отриманням готівки із застосуванням платіжної картки; конвертацією готівкової іноземної валюти у національну валюту держави відрядження; отриманням виписки банка-емітента платіжної картки.

Як свідчать наявні матеріали справи, заступником директора Юридичного департаменту начальником відділу представництва інтересів у судових органах Коренчук О.М. листом від 22.12.2020 №15/13672 надано звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт відповідно до наказів Мінінфраструктури від 23.09.2020 №81-Г, від 28.09.2020 №83-Г, від 07.10.2020 №87-Г, від 04.11.2020 №96-Г, від 23.11.2020 №106-Г.

Водночас, оригіналів кошторисів витрат на відрядження позивачки до Управління бухгалтерського обліку та бюджетного регулювання не надано, що вбачається, у тому числі із наданих позивачкою письмових доказів. Натомість ОСОБА_1 надано кошториси витрат на відрядження без підпису Державного секретаря, тобто без погодження з належним суб?єктом та без відбитку печатки Мінінфраструктури.

Крім того, до авансового звіту ОСОБА_1 від 22.12.2020 щодо відшкодування коштів на оплату послуг поштового зв?язку додано копії чеків (відзняті за допомогою програми CamScanner).

Судом встановлено, що згідно з доповідною запискою Юридичного департаменту від 23.12.2020 №2136/15/18-20, авансові звіти працівників відділу представництва інтересів у судових органах Юридичного департаменту надано на розгляд Державному секретарю Міністерства. При цьому, ОСОБА_1 надано відфотографовані за допомогою програми CamScanner (про що стоїть відмітка з права у нижньому куті фото) авансовий звіт та копії чеків відправки поштових відправлень. Оригіналів авансового звіту та чеків, як первинних документів, позивачем до бухгалтерської служби не надано. Іншими ж працівниками, як очевидно з наданих копій, до бухгалтерської служби надано оригінали первинних документів про відправку поштових відправлень.

У своїх заявах по суті справи позивачка зазначає, що не могла надати для відшкодування вартості відправлень оригінали чеків, якими підтверджується відправка документів до судових органів, у зв?язку із необхідністю надсилання таких оригіналів у суди як докази.

З даного приводу, варто зауважити про те, що позивачка не була позбавлена можливості надсилання до суду належним чином завірених копій таких чеків, адже норми процесуального права передбачають таке право. Процесуальне законодавство надає альтернативу у долученні оригіналів або завірених належним чином копій, як доказу.

З огляду на викладене вище, суд формує висновок про законність та правову обґрунтованість дій позивача щодо нарахування та виплати належних ОСОБА_1 сум при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд враховує, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З врахуванням викладеного у суду відсутні підстави для висновку про адміністративного позову, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 05 червня 2025 р.