Справа № 420/23573/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/23573/24
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

Дата і місце ухвалення 08.01.2025р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової академії (м.Одеса), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020, та виплат, належних йому при звільненні (грошову допомогу на оздоровлення за 2020, 2021 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні, матеріальну допомогу для вирішення соціально- побутових питань, грошову компенсацію за невикористані 98 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020, та виплат, належних йому при звільненні (грошову допомогу на оздоровлення за 2020, 2021 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, грошову компенсацію за невикористані 98 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 року закрито провадження у справі №420/23573/24 за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснено сторонам, що згідно ч.2 ст.239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт зазначив, що безпосередньо у позовній заяві він зазначав, що раніше звертався до суду з подібним, а не тотожним позовом, однак саме з цим предметом та саме з цих підстав до відповідача не звертався.

Апелянт зазначив, що згідно судових рішень по справі №420/15199/21 у задоволенні позову було відмолено через те, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 1 №1774-VIII (далі - Закон №1774), який набрав чинності 01.01.2017, установлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, тому згідно з постановою КМУ №704 (в редакції постанови КМУ №103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується. Апелянт вказав на те, що фактично, позовні вимоги, сформульовані позивачем у справі №420/15199/21 залишилися не розглянутими.

Апелянт не погодився з мотивами закриття провадження, викладеними в оскаржуваній ухвалі та зазначив, що вони не відповідають завданням адміністративного судочинства; правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 липня 2023 року по справі №420/14418/22, та іншим, щодо неможливості закриття провадження на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

З огляду на викладене апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55 Конституції України).

Частиною п`ятою статті 125 Конституції України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

За визначенням частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У свою чергу, частина перша статті 5 КАС України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за результатами розгляду тотожного позову, в якому збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі № 826/3678/16.

Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/432/18, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18 зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, виходив з того, що згідно відомостей комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», 25.08.2021 року ОСОБА_1 звертався до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Військової академії (м.Одеса) (справа 420/15199/21), в якому просив суд:

визнати протиправними дії Військової академії (м. Одеса) у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з врахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, щодо відмови ОСОБА_1 : здійснити перерахунок грошового забезпечення з 29.01.2020 по 23.06.2021 (включаючи всі складові грошового забезпечення);

здійснити перерахунок виплат здійснених при звільнені, на підставі наказу начальника військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 23.06.2021 № 128;

здійснити виплату ОСОБА_1 різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошового забезпечення з 29.01.2020 по 23.06.2021;

здійснити виплату різниці між перерахованими та фактично виплаченими виплатами ОСОБА_1 при звільнені, на підставі на підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 23.06.2021 № 128;

видачі ОСОБА_1 довідки «Про розміри щомісячних видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій для обчислення пенсії» за період 01.05.19 по 01.05.21, з урахуванням перерахованого грошового забезпечення за період 29.01.2020 по 23.06.2021;

видачі ОСОБА_1 . Грошового атестату з урахуванням всіх зазначених змін у грошовому забезпечені та проведенням перерахованих виплат;

зобов`язати Військову академію (м. Одеса) у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011 -XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з врахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та 01 січня 2021 року шляхом множенням на відповідні тарифні коефіцієнти:

здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 23.06.2021 (включаючи всі складові грошового забезпечення);

здійснити перерахунок виплат здійснених ОСОБА_1 при звільнені, на підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 23.06.2021 № 128;

виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошового забезпечення з 29.01.2020 по 23.06.2021;

виплатити різницю між перерахованими та фактично виплаченими виплатами ОСОБА_1 при звільнені, на підставі наказу начальника Військової академії (м.Одеса) (по стройовій частині) від 23.06.2021 №128;

видати ОСОБА_1 довідку «Про розміри щомісячних видів грошового забезпечення».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 року у справі 420/15199/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного від 10.03.2022 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення набрало законної сили 10.03.2022 року.

Порівняльним аналізом суб`єктного складу сторін та предмету позову в адміністративних справах №420/23573/24 та №420/15199/21 судом встановлено, що сторони у справі, предмет і підстави позовів в певній частині є ідентичними, оскільки предмет позову стосується перерахунку та виплати грошового забезпечення та виплат при звільненні виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення прожиткового мінімуму на відповідні тарифні коефіцієнти (станом на 01 січня відповідного календарного року).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що штучне формулювання позовних вимог в уточненій редакції позовних вимог не змінює ані підстави, ані предмет позову, виходячи із обставин, які за твердженням позивача спричинили виникнення спору.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Зі змісту рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 року №420/15199/21 слідує, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, надавав оцінку обставинам наявності чи відсутності правових підстав для обрахунку складових грошового забезпечення із 50 відсотків мінімальної заробітної плати.

Під час вирішення прави по суті суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Відтак, суд відхилив доводи позивача щодо необхідності застосування при обчисленні складових грошового забезпечення, такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, обґрунтовані посиланням на текст приміток до Додатків 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ №704, яку не містять норм права, та виснував, що вони суперечать пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та пункту 4 Постанови №704, які натомість такі норми права містять.

Вказане рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 року №420/15199/21 було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2022 року.

Слід зазначити, що у постанові від 10.03.2022 року по справі № 420/15199/21, колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду зазначила, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо необхідності застосування при обчисленні складових грошового забезпечення, такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, обґрунтовані посиланням на текст приміток до Додатків 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ №704, не містять норм права та суперечать пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та пункту 4 Постанови №704, які натомість такі норми права містять.

При вирішенні справи № 420/15199/21 судом апеляційної інстанції були враховані висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 11 лютого 2021 року справі №200/3757/20-а та справі №240/11952/19 щодо застосування положень пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103 та пункту 3 розділу ІІ Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ, які полягають у тому, що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, відсутні правові підстави для обчислення розміру посадового окладу, окладу за військове звання, визначених шляхом множення 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

Отже, зі змісту висновків, наведених у цих судових актах, слідує, що предметом дослідження у справі № 420/15199/21 було питання, зокрема, можливості обчислення грошового забезпечення позивача із застосуванням мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини відповідно до пункту 4 Постанови № 704, за наслідками чого судами першої та апеляційної інстанцій зроблено висновок про відсутність підстав для нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення з використанням величини мінімальної заробітної плати.

Будь-якої правової оцінки питанню наявності підстав для перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_2 та інших належний йому при звільненні виплат з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а не станом на 1 січня 2018 року, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції у справі № 420/15199/21 не надавав.

За обставин справи (№ 420/23573/24), що розглядається, предметом позову у ній є питання розрахунку (перерахунку) грошового забезпечення позивача та інших виплат, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та на 01 січня 2020 року

Так, звертаючись в даному випадку з позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на наявність у нього права на перерахунок грошового забезпечення з 29.01.2020 року, а також виплат, належних йому при звільненні (грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані 98 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, зокрема станом на 01 січня 2020 року та 01 січня 2021 року, а не «на 1 січня 2018 року», який враховано відповідачем, а також шляхом множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.

Таким чином незважаючи на схожість сформульованих позивачем позовних вимог у цих двох справах, такі за своєю суттю та змістом не є тотожними, що підтверджується рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 року та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2022 року у справі № 420/15199/21.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що в даному випадку наявне судове рішення, що набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність закриття провадження у справі №420/23573/24 на підставі пункту 4 частини першої статті 328 КАС України.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що наведене судом першої інстанції обґрунтування підстав повернення позовної заяви, без надання належної правової оцінки доводам та аргументам позивача та без наведення судом конкретних підстав для невизнання поважними зазначених позивачем причин пропуску строку звернення до суду, не може вважатись належним та достатнім для визнання оскаржуваної ухвали законною та обґрунтованою.

Згідно ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі підлягає скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук