Справа № 140/9850/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/9850/24 пров. № А/857/34728/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року (головуючий суддя Стецик Н.В., м.Луцьк) у справі № 140/9850/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незвільнення його з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи; зобов`язати в/ч НОМЕР_1 повторно розглянути питання про звільнення його з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи та звільнити позивача від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року адміністративний позов було задоволено повністю.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий облік і військову службу, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи та звільнити ОСОБА_1 від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем при поданні рапорту про звільнення його з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю з наявною у неї інвалідністю ІІ групи, що передбачено пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також «суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах даної судової справи доказами підтверджується необхідність постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 , як особи з ІІ групою інвалідності, а також те, що позивач є єдиною особою, хто може здійснити такий догляд».

Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що конструкція статті 26 Закону №2232-ХІІ в редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: на момент подання рапорту військовослужбовцем ОСОБА_1 , серед іншого в підпункті. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 надає право військовослужбовцям бути звільненими з військової служби за наявності хоча б однієї з підстав, зазначених в частині 12 статті 26 Закону, діюча редакція якої передбачає, зокрема в абзаці 13, право військовослужбовця на звільнення з військової служби через «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я».

Тобто, для звільнення з військової служби на даній підставі мають право військовослужбовці, які мають одночасно всі обставини: - наявність одного з батьків або батьків дружини з інвалідністю І-ІІ групи; - наявність у одного з батьків або батьків дружини потреби у постійному сторонньому догляді; - відсутність у одного з батьків або батьків дружини інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. Фактично військовослужбовець повинен бути єдиним родичем особи з інвалідністю.

За таких обставин, посилання позивача на сам факт наявності у нього матері із числа осіб з інвалідністю II групи, як на підставу для звільнення з військової служби є неспроможним та недостатнім, оскільки, крім цього, повинні мати місце факт необхідності здійснювати постійний догляд за нею, а також факт фактичної відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (тобто за станом здоров`я).

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.05.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу до лав Збройних Сил України на підставі указу Президента «Про загальну мобілізацію» від 22.02.2022 №65/2022, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.8-9), та на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

30.07.2024 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка є інвалідом другої групи довічно та потребує стороннього догляду (а.с.10).

До рапорту позивач додав такі документи: копію військового квитка; нотаріально завірену копію паспорта; копію витягу з реєстру територіальної громади; нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_4 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 ; копію посвідки на проживання ОСОБА_4 ; нотаріально завірену копію довідки МСЕК на ОСОБА_2 ; копію висновку лікарської комісії щодо необхідності стороннього догляду за інвалідом №87 від 20.06.2023; копію виписки із медичної карти ОСОБА_2 від 16.07.2024; довідку №7669/2-05.24 від 09.07.2024; нотаріальну заяву ОСОБА_2 від 16.07.2024; оригінал акту про обстеження матеріально-побутових умов громадянина ОСОБА_2 від 18.07.2024; довідку від 17.07.2024 №101/3.46/РЖ/2-24 про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом №1/3013 від 03.08.2024 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що з наданих до його рапорту на звільнення додатків вбачається наявність особи, що може доглядати матір позивача ( ОСОБА_2 ), а саме сестри ОСОБА_4 . Як наслідок, позивачу відмовлено у задоволенні його рапорту на звільнення з військової служби за сімейними обставинами (а.с.25).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо незвільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом № 2232-XII.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону України № 2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби, відповідно до ч.3 якої закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII, а у ч.4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1), під час воєнного стану (п. 2).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.

Відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністючи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абз.8 пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону, який стосується спірних правовідносин);

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з ч.7 ст.26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до п.6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з п.12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п.225 цього Положення. Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них

Стосовно порядку звільнення, п.233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).

Згідно з п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до п.14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

У даній спірній ситуації, судом першої інстанції правильно враховано, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків (ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» догляд за особою з інвалідністю (дитиною з інвалідністю) - сукупність соціальних послуг, спрямованих на соціально-побутову допомогу та підтримку, захист і забезпечення життєдіяльності особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю).

Згідно з ч. 6 ст.13 Закону України «Про соціальні послуги», фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, серед іншого, невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, що позивачем при поданні рапорту про звільнення його з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю з наявною у неї інвалідністю ІІ групи, що передбачено пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того, суд слушно зазначив, що в матеріалах справи наявна виписка із акту огляду МСЕК №6689 до довідки сер. ВЛН №0068685 в якій значиться, що ОСОБА_2 встановлено діагноз параноїдна шизофренія, в результаті чого їй призначено ІІ групу інвалідності. Інвалідність встановлено довічно (а.с.21 зворот).

Також, відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №87 від 20.06.2023, виданого КП «Турійська лікарня планового лікування», підтверджено, що ОСОБА_2 є особою, що потребує постійного стороннього догляду (а.с.22).

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що з моменту видачі вказаної довідки діагноз та стан хворої ОСОБА_2 не змінився. Мати позивача постійно хворіє та перебуває на лікуванні, що підтверджується відомостями виписки із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.22зворот-23). Інвалідність ОСОБА_2 встановлено довічно, а тому суд правильно не врахував доводи представника відповідача про те, що довідка КП «Турійська лікарня планового лікування» №87 від 20.06.2023 видавалася батьку позивача і втратила свою чинність на момент подання рапорту позивача на звільнення.

Вказаний діагноз та необхідність стороннього догляду, як інваліду 2 групи по психічному захворюванню, підтверджується також випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 16.07.2024 (а.с.22 зворот-23).

При цьому, суд підставно врахував, що донька ОСОБА_2 ОСОБА_4 не проживає разом із матір`ю, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Німеччини, про що свідчить відповідний дозвіл на проживання НОМЕР_3 (а.с.26)), а тому не може здійснювати постійний догляд за нею.

Доводи відповідача про те, що наявний у сестри позивача ОСОБА_4 дозвіл № НОМЕР_3 дійсний лише до 04.03.2024, оскільки рішенням Федерального міністерства внутрішніх справ Німеччини, затвердженого Верхньою палатою парламенту Німеччини, строк дії дозволів на проживання громадян України, які отримали захист у Німеччині згідно з параграфом 24 Федерального закону ФРН «Про перебування», автоматично продовжено до 04.03.2025. Таке продовження дозволеного строку перебування стосується осіб, які отримали захист в Німеччині і термін дії дозволу на проживання яких закінчується після 31.01.2024.

Як правильно встановлено судом, сестра позивача дозвіл на проживання в Німеччині отримала 17.05.2022, а тому в силу наведених вище нормативних актів республіки Німеччини, дозвіл на проживання сестри позивача ОСОБА_4 вважається автоматично продовженим до 04.03.2025, а тому, такий дозвіл був чинним на момент прийняття відповідачем рішення про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 .

Також, суд підставно вказав, що згідно довідки №1451 від 18.07.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб значиться, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживають (зареєстровані) ОСОБА_1 (позивач по справі) та його мати ОСОБА_2 (а.с.24 зворот).

Крім того, із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с.14) встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , 1965 року народження (батько позивача). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 (а.с.14 зворот).

Відтак суд першої інстанції підставно вважав, що окрім позивача, інших осіб, які б могли здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 немає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявними в матеріалах даної судової справи доказами підтверджується необхідність постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 , як особи з ІІ групою інвалідності, а також те, що позивач є єдиною особою, хто може здійснити такий догляд.

Надаючи оцінку наявності правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд першої інстанції правильно виснував, що позивачу протиправно відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення, а відтак належним способам захисту прав позивача буде покладення на відповідача зобов`язання повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, та звільнити позивача від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.

У контексті цієї справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.

Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини".

Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 січня 1024 року у справі №240/4894/23.

Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про підставність позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В И :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі №140/9850/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула