Справа № 640/10011/20
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 р. Справа № 640/10011/20

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

06.05.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі Офіс Генпрокурора або відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача при розгляді скарги позивача про скасування незаконного наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України з 28.02.2014 та увільнення його від обов`язків голови колегії прокуратури Кіровоградської області;

- зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: скасувати незаконний наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України з 28.02.2014 та увільнення його від обов`язків голови колегії прокуратури Кіровоградської області; поновити позивача на посаді прокурора Кіровоградської області з 28.02.2014 та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2020 вказану позовну заяву залишено без руху, а позивачу встановлено строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2020 відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, а позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 задоволено апеляційну скаргу позивача, вищезазначену ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2020 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви та її приведення у відповідність з вимогами ст.ст. 160, 161 КАС України.

11.12.2020 надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви на виконання вказаної ухвали, до якої, зокрема, додано уточнену редакцію позовної заяви. Водночас позовні вимоги не змінилися.

На підтримку позову позивач зазначає, що 04.03.2020, у порядку досудового вирішення спору, він подав до Офісу Генпрокурора скаргу, в якій просив скасувати незаконний наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України з 28.02.2014 та увільнення від обов`язків голови колегії прокуратури Кіровоградської області. Незважаючи на обґрунтованість скарги та легітимні очікування позивача на її задоволення, 07.04.2020 позивач отримав відповідь від 07.04.2020 № 06-591-20 за підписом начальника управління роботи з кадрами Офісу Генпрокурора Зайцевої Н., в якій зазначено про те, що за результатами розгляду скарги порушень трудового законодавства при його звільненні з посади прокурора Кіровоградської області не вбачається. При цьому, як зауважує позивач, були повністю проігноровані наведені у скарзі конкретні факти протиправних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України, що свідчать про незаконність його звільнення з роботи, а також підстави для скасування наказу про звільнення та для поновлення його на раніше займаній посаді.

Відтак, на думку позивача, відповідач неправомірно ухилився від проведення належної перевірки поданої скарги, самоусунувся від вчинення обов`язкових дій, необхідних для відновлення порушеного трудового права внаслідок незаконного звільнення та допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не скасуванні наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2021 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2021 задоволено клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

29.03.2021 надійшов відзив Офісу Генпрокурора на позовну заяву, у якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

09.04.2021 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує доводи відповідача, наведені у відзиві, та просить суд позовні вимоги задовольнити.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", який набрав чинності 15.12.2022.

Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя та невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його провадженні, до Київського окружного адміністративного суду.

Законом України від 16.07.2024 № 3863-IX "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" внесено зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX від 13.12.2022 та викладено цей пункт у новій редакції.

Серед іншого новою редакцією зазначеного пункту передбачено таке.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

На виконання вищевказаних законодавчих приписів відповідна адміністративна справа передана для розгляду та вирішення Вінницьким окружним адміністративним судом.

Автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.

Ухвалою зазначеного судді від 10.03.2025 справу № 826/592/14 за позовом ОСОБА_1 прийнято до свого провадження.

Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні).

Враховуючи розгляд справи спочатку внаслідок зміни складу суду, сторонам запропоновано подати заяви по суті справи з дотриманням вимог ст.ст. 162-164 КАС України.

18.03.2025 надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.03.2025 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

27.03.2025 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позов заперечує та зазначає, що скарга позивача ОСОБА_1 від 04.03.2020 була розглянута Офісом Генпрокурора з наданням відповіді від 07.04.2020 № 06-591-20 та запитуваних документів. Водночас позивач ніяк не обґрунтовує, в чому конкретно полягало порушення законодавства України при розгляді його скарги, а у позовній заяві наголошує виключно на тих порушеннях, які, на його думку, були допущені під час звільнення, тобто фактично просить вирішити спір з питань проходження публічної служби.

Разом з тим представник відповідача зауважує, що позивач у встановленому законом порядку не оскаржував до суду своє звільнення з посади прокурора Кіровоградської області на підставі наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к. Водночас подання відповідної скарги не можна розглядати як спосіб досудового врегулювання трудового спору, оскільки така процедура законом не передбачена. Отже, відповідь Офісу Генпрокурора на таку скаргу не створює для ОСОБА_1 будь-яких юридичних обов`язків та наслідків, які б могли порушити його трудові права та інтереси, а зобов`язуючим індивідуальним актом щодо позивача є лише вказаний наказ, який є чинним, тоді як норми Закону України про звернення громадян не поширюються на вирішення спорів з приводу проходження публічної служби.

Одночасно з відзивом на позовну заяву представник відповідача подав заяву про заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, яку суд розцінив як клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відмовивши у його задоволенні ухвалою від 02.04.2025.

Крім того, 27.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч. 3 ст. 123, п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України в частині позовних вимог про зобов`язання Генерального прокурора скасувати наказ про звільнення позивача з роботи, поновлення на посаді прокурора та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 09.06.2025 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Крі того, цією ухвалою залишено без задоволення клопотання представника позивача про повернення без розгляду клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з мотивів подання клопотання неуповноваженим представником.

28.03.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій звернуто увагу на те, що при розгляді скарги ОСОБА_1 ні Генеральний прокурор, ні підлеглі йому працівники взагалі не врахували наведені у скарзі до Офісу Генпрокурора конкретні факти, що свідчать про незаконність звільнення позивача з посади і про те, що наказ про звільнення не тільки суперечить та й не відповідає вимогам національного законодавства і фактичним обставинам справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, що, у свою чергу, свідчить про формалізм і поверховість розгляду скарги, та взагалі про відсутність будь-якої перевірки.

Крім того, у відповіді на відзив представник позивача просить суд не брати до уваги поданий відповідачем відзив, посилаючись на непідтвердження представником відповідача своїх повноважень діяти від імені Офісу Генпрокурора в порядку інституту самопредставництва.

Утім, вказані доводи представника позивача суд відхиляє, оскільки додані до відзиву документи (витяг з ЄДРПОУ, довіреність від 23.08.2024 № 15/1/2-259-22, довіреність у порядку передоручення від 28.08.2024 та накази Генерального прокурора від 04.06.2021 № 840ц та від 12.04.2024 № 75) є достатніми для підтвердження повноважень Кожушка В.Е. на здійснення самопредставництва Офісу Генпрокурора у суді під час розгляду цієї адміністративної справи, у тому числі для підписання та подання процесуальних документів (заяв по суті справи, клопотань тощо), відповідно до положень ст.ст. 55, 59, 60 КАС України. При цьому додатково враховуються висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 640/17400/20 та у постанові Великої Пала Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 910/16580/23.

03.04.2025 до суду надійшли заперечення, в яких представник відповідача не погоджується з аргументами та міркуваннями, викладеними у відповіді на відзив, та наголошує на тому, що позивач в неправомірний спосіб намагається вирішити трудовий спір щодо його поновлення на роботі, істотно пропустивши при цьому строк звернення до суду з позовом, передбачений законом у справах щодо проходження публічної служби.

04.04.2025 від представника позивача надійшли "додаткові пояснення у справі".

Вирішуючи питання про можливість їх прийняття до розгляду суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Отже, подання стороною додаткових письмових пояснень нормами процесуального права не передбачено.

Винятком є положення ч. 5 ст. 159 КАС України, відповідно до яких суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Тобто додаткові письмові пояснення в адміністративному процесі можуть надаватися стороною лише за ініціативою суду та лише щодо окремого питання.

Водночас вказаних обов`язкових умов представник позивача не дотримався та подав суду додаткові письмові пояснення з власної ініціативи.

Відтак суд доходить висновку про неможливість прийняття до розгляду таких письмових пояснень та їх врахування під час ухвалення рішення у справі. В іншому разі це порушуватиме принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Інших заяв (клопотань) від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази, оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 у період з липня 1996 року до лютого 2014 року працював на різних посадах в органах прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 13.08.2012 № 995к позивача було призначено прокурором Кіровоградської області строком на п`ять років та затверджено головою колегії прокуратури цієї області.

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області з 28.02.2014 за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та увільнено від обов`язків голови колегії прокуратури цієї області. Підставою прийняття наказу зазначено рапорт ОСОБА_1 (від 25.02.2014).

Запис про звільнення позивача з роботи з вказаних підстав зроблено у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , оригінал якої видано позивачу на руки.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту звернення позивача до суду за вирішенням спору про поновлення на публічній службі шляхом визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к.

04.03.2020 позивач подав до Офісу Генпрокурора письмову скаргу, в якій просив скасувати незаконний наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України з 28.02.2014 та увільнення його від обов`язків голови колегії прокуратури Кіровоградської області.

Крім того, 01.04.2020 до Офісу Генпрокурора від ОСОБА_1 надійшло доповнення до скарги від 27.03.2020, у якому позивач просив надати йому копії окремих документів (його рапорту на звільнення від 25.02.2014 та наказу від 26.02.2014 № 98к).

У відповідь на вказану скаргу (з доповненням) відповідач надіслав на адресу позивача лист від 07.04.2020 № 06-591-20 за підписом начальника управління роботи з кадрами Офісу Генпрокурора Зайцевої Н., до якого було додано копії запитуваних позивачем документів.

У листі зазначено про те, що, відповідно до поданого рапорту від 25.02.201, наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І від 26.02.2014 № 98к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 28.02.2018 (дата звільнення вказана у рапорті). Також повідомлено, що в цей же день позивача ознайомлено із цим наказом без будь-яких зауважень, про що свідчить його підпис на наказі. Заява про відкликання заяви від 25.02.2014 про звільнення з обійманої посади за власним бажанням з 28.02.2014 в матеріалах архівної справи відсутня. Щодо доводів про порушення вимог ст. 38 КЗпП України в частині нібито недотримання двотижневого строку попередження при звільненні за власним бажанням, то позивачу повідомлено, що за змістом цієї статті сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Нормами зазначеної статті заборонено звільнення працівника до закінчення двотижневого строку після подачі заяви про звільнення лише у випадку, якщо працівник просить про це не просить у заяві. Щодо доводів про нібито застосування погроз і шантажу та примушування до написання рапорту про звільнення з посади, то у відповіді зазначено, що у зверненні не наведено жодних конкретних фактів можливих протиправних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України. З огляду на викладене порушень трудового законодавства при звільненні з роботи не вбачається.

Позивач вважає, що його скарга від 04.03.2020 про скасування наказу в.о. Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к була розглянута відповідачем неналежним чином, а зміст наданої відповіді свідчить про допущення Офісом Генпрокурора протиправної бездіяльності при розгляді такої скарги позивача про скасування наказу від 26.02.2014 № 98к про його звільнення з публічної служби.

Відтак позивач звертається до суду з позовом про оскарження вказаної бездіяльності, водночас заявляє похідні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: скасувати незаконний наказ від 26.02.2014 № 98к, поновити його на посаді прокурора Кіровоградської області з 28.02.2014 та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу).

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Також згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Відтак для надання такого захисту суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і що це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах, які оскаржуються.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2021 у справі № 320/950/19 вказав на те, що згідно з нормами ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Водночас обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб, за загальним правилом, є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист, зазвичай, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 440/3862/18, де також закцентовано на тому, що для відновлення права, порушеного суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Крім того, досліджуючи підстави для звернення до суду з адміністративним позовом, у постанові від 01.09.2022 у справі № 990/46/22 Велика Пала Верховного Суду зазначила, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Порушення має бути реальним та стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом статей 5, 9 КАС України кожна особа, яка звертається до адміністративного суду та вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень були порушені її права, свободи або інтереси, самостійно обирає способи захисту таких прав, свобод або інтересів, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання його вчинити дії.

Наведене узгоджується з повноваженнями адміністративного суду при вирішенні справи. Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відтак для прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд повинен встановити факт його бездіяльності та констатувати її протиправний характер внаслідок порушення прав, свобод або інтересів позивача з боку відповідача-суб`єкта владних повноважень.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (див. серед іншого постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 9901/480/19).

Водночас у постанові № 320/950/19 від 16.02.2021 Верховний Суд виснував, що умовою розгляду судом питання про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів такою бездіяльністю. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 360/1193/17.

Як видно з матеріалів справи, підставою звернення позивача ОСОБА_1 до суду з цим позовом став неналежний, на його думку, розгляд відповідачем скарги від 04.03.2020, адресованої Офісу Генпрокурора, про скасування наказу в.о. Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к, яким позивача було звільнено з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 28.02.2014 та увільнено від обов`язків голови колегії прокуратури Кіровоградської області.

Водночас обставиною, з якою позивач пов`язує своє право на звернення до суду, є отримання ним у відповідь на вказану скаргу листа від 07.04.2020 № 06-591-20 за підписом начальника управління роботи з кадрами Офісу Генерального прокурора Зайцевої Н.

На цьому наголошує сам позивач, зазначаючи на стор. 26 позовної заяви про те, що оскаржуване ним рішення суб`єкта владних повноважень датується саме 07.04.2020 і саме зміст цього рішення (листа) свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка є предметом оскарження.

Ураховуючи наведене, а також беручи до уваги зміст позовної заяви, заявлені позовні вимоги та наведене позивачем обґрунтування на їх підтримку, можливо дійти висновку, що основною позовною вимогою за позовом ОСОБА_1 є вимога про визнання протиправною бездіяльність відповідача при розгляді скарги позивача про скасування наказу від 26.02.2014 № 98к про його звільнення з публічної служби.

Натомість решта позовних вимог (про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: скасувати незаконний наказ від 26.02.2014 № 98к, поновити позивача на посаді прокурора Кіровоградської області з 28.02.2014 та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу) слід вважати похідними.

В контексті наведеного визначальним для справи є питання про те, чи мав відповідач законне повноваження (право) за наслідками розгляду скарги позивача від 04.03.2020 скасовувати наказ в.о. Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к та поновлювати ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської області, звільненого з 28.02.2014 цим наказом за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України. Адже саме з цим позивач пов`язує оскаржувану бездіяльність відповідача, посилаючись на те, що він проігнорував наведені ним у скарзі факти, що свідчать про незаконність його звільнення з роботи, та ухилився від скасування незаконного наказу про звільнення.

Відтак суд враховує, що одним із конституційних принципів, на якому ґрунтується діяльність усіх органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Тобто діяльність органів державної влади в Україні здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом".

Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора Кіровоградської області з 28.02.2014 за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), на підставі поданого ним рапорту від 25.02.2014.

Із вказаним наказом позивач ознайомився 26.02.2014, про що свідчить його особистий підпис на тексті цього документа.

Факт проведення відповідачем розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки позивачем не заперечується.

Таким чином, вважаючи своє звільнення з посади публічної служби незаконним і таким, що порушує його права та інтереси, позивач мав право звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки іншого способу захисту таких прав та інтересів у цій сфері публічно-правових відносин не передбачено.

Водночас ані чинним на той час Законом України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ "Про прокуратуру", ані Дисциплінарним статутом прокуратури України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 № 1796-ХІІ, не було визначено правового механізму оскарження Генеральному прокурору України наказу про звільнення прокурора, за виключенням накладення дисциплінарного стягнення.

Крім того, можливість позасудового (до Генерального прокурора України) оскарження позивачем наказу про звільнення виключалася також й з тих мотивів, що рішення про його звільнення прийняте особою, яка виконувала обов`язки Генерального прокурора України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України (у чинній на той час редакції) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням, наведеним у п. 15 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За правилами ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

В силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 17 юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, спір щодо оскарження наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к про звільнення позивача з посади прокурора належав до компетенції адміністративного суду і міг бути ініційований позивачем з дотриманням вимог адміністративного судочинства та у межах строку, встановленого законом.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 99 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд зауважує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18.

Крім того, згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) право на доступ до суду не є абсолютним.

У рішеннях в рішеннях від 28.05.1985 у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13.02.2001 у справі "Кромбах проти Франції" ЄСПЛ наголосив на тому, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

Також згідно з рішеннями ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

В рішенні "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини" (рішення від12.07.2011, пункт 44) ЄСПЛ вказав на те, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.

А у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" ЄСПЛ дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим у тому числі встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Водночас згідно з рішеннями ЄСПЛ від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України" та від 28.10.1998 у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" процесуальні строки (позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Отже, враховуючи правову природу спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з прийняттям в.о. Генерального прокурора України Махніцьким О.І. наказу від 26.02.2014 № 98к, для його судового оскарження процесуальним законом установлювався місячний строк.

Однак, як можна побачити з матеріалів справи, позивач відповідним право на судовий захист не скористався та у передбачені законом порядок і строк не звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування вказаного наказу, поновлення його на раніше займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому суд враховує, що, обіймаючи тривалий час посаду прокурора, позивач мав достатній життєвий і професійний досвід, значну юридичну обізнаність, досвід правотлумачення та правозастосування, а тому повинен був знати про встановлений процесуальним порядок захисту своїх порушених прав у зв`язку з незаконним, на його думку, звільненням та строк, упродовж якого може бути реалізоване відповідне право на звернення до суду.

Також суд бере до уваги висновки, наведені у постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі № 21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР 24068075), згідно з якими питання, пов`язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством. За загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР 42946756).

Враховуючи те, що спеціальним законом, а саме Кодексом адміністративного судочинства України, визначено строк, протягом якого особа може звернутись до суду у справах щодо звільнення з публічної служби та момент, з якого починає обчислюватись даний строк, стаття 233 КЗпП України у даному випадку застосуванню не підлягає.

Вказана правова позиція у подальшому була підтримана Верховним Судом, що підтверджується, зокрема, ухвалою КАС ВС від 18.02.2018 у справі № 800/378/17.

Крім того, у вищезазначеній ухвалі колегія суддів Верховного Суду акцентувала на тому, що Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено можливості досудового врегулювання спору у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Також в ухвалі від 27.06.2019 у справі № 440/140/19 Верховний Суд відхилив посилання позивача на необхідність застосування положень ч. 4 ст. 122 КАС України щодо можливості досудового врегулювання спору у справі про поновлення на публічній службі, зазначивши, що право, за відновленням якого звернулася позивач до суду, безпосередньо пов`язане з правовідносинами у сфері публічної служби, а тому строки звернення, відповідно до правил конкуренції норм, врегульовуються спеціальною нормою, якою в даному випадку є норма ч. 5 ст. 122 КАС України, якою встановлено місячний строк звернення до суду.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що належним способом захисту позивачем своїх порушених прав та інтересів внаслідок прийняття виконувачем обов`язків Генерального прокурора України Махніцьким О.І. наказу від 26.02.2014 № 98к є саме звернення до суду за вирішенням спору у відносинах публічної служби.

Відтак факт подання позивачем скарги від 04.03.2020 на адресу Офісу Генпрокурора із вимогою про скасування цього наказу не вважається досудовим вирішенням спору про поновлення позивача на посаді, не створює правових підстав для перегляду вказаного наказу та не покладає на відповідача обов`язок щодо ревізії і скасування цього наказу, оскільки відповідач не має таких повноважень відповідно до закону.

Суд зауважує, що ані у своїй скарзі, ані у позовній заяві позивач не наводить жодного обґрунтування щодо підстав та порядку подання такої скарги та не пояснює, за приписами яких саме законодавчих актів відповідач повинен здійснити її розгляд та на основі яких саме нормативних вимог може скасувати своє давнішнє рішення про звільнення позивача з роботи.

Усі доводи позивача, викладені у відповідній скарзі та позовній заяві, зводяться саме до незаконності, на думку позивача, звільнення його з посади прокурора області, тоді як визначальним у даному випадку є питання про те, чи була допущена відповідачем оскаржувана бездіяльність, яка полягає, як вважає позивач, у не скасуванні наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к.

Водночас за результатами розгляду цієї справи суд доходить висновку про не доведення позивачем та не встановлення судом факту такої бездіяльності, як необхідної та обов`язкової передумови для надання оцінки питанню законності та правомірності звільнення позивача.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що шляхом подання скарги від 04.03.2020, тобто через більш як 6 років після прийняття наказу від 26.02.2014 № 98к, позивач у непередбачений законодавством порядок і спосіб та всупереч правової процедури ініціював перегляд рішення про його звільнення з роботи з публічної служби, що апріорі не могло мати тих наслідків, на які розраховував позивач, ураховуючи, що вимогами Основного Закону України (ч. 2 ст. 19) органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд погоджується з твердженнями відповідача, що спір з питань проходження публічної служби позивач намагається штучно перевести у площину дії Закону України від 02.10.1996 № 393/96 "Про звернення громадян" (далі Закон № 393/96).

Утім, статтею 1 цього Закону визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 4 Закону № 393/96 до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: 1) порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); 2) створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; 3) незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

За вимогами ст. 12 Закону № 393/96 дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".

Отже, норми Закону України "Про звернення громадян" не поширюються на вирішення спорів з приводу проходження публічної служби.

Аналогічну позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 815/5510/16, а також в ухвалі Верховного Суду від 04.02.2020 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20.

Ураховуючи викладене, скарга ОСОБА_1 , адресована Офісу Генпрокурора, не відповідає визначенню щодо "звернення громадян", наведеному у ст. 1 Закону № 393/96-ВР, оскільки наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к не відноситься до переліку рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені у спосіб, передбачений у ст. 4 цього ж Закону.

Відтак лист-відповідь від 07.04.2020 № 06-591-20 за підписом начальника управління роботи з кадрами Офісу Генпрокурора Зайцевої Н. не є і не може вважатися рішенням уповноваженого суб`єкта владних повноважень про відмову у скасуванні наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к, адже вказана посадова особа не наділена повноваженнями на скасування цього наказу.

Крім того, така відповідь, незалежно від її змісту, не свідчить про неправомірну бездіяльність Офісу Генпрокурора при розгляді скарги позивача щодо скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к, оскільки, як вже зазначалося вище, відповідач не допустив та в принципі не міг допустити таку бездіяльність.

Також зазначений лист не давав позивачу правових підстав ініціювати у суді вирішення спору про поновлення на публічній службі, для якого законом установлено чіткі порядок (у спосіб звернення до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення) та межі (місячний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав).

Відтак зазначене у відповіді Офісу Генпрокурора від 07.04.2020 № 06-591-20 посилання на відсутність порушення вимог трудового законодавства при звільненні позивача з посади необхідно розглядати саме як позицію відповідача при оцінці наказу про звільнення позивача з посади (у разі вирішення спору про поновлення на роботі в установленому законом порядку), а не як прояв управлінського рішення (дії, бездіяльність) щодо відмови у скасуванні наказу про звільнення позивача та поновленні його на раніше займаній посаді.

З огляду на викладене суд доходить висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача при розгляді його скарги про скасування незаконного наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора України Махніцького О.І. від 26.02.2014 № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Кіровоградської області за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України з 28.02.2014 та увільнення від обов`язків голови колегії прокуратури Кіровоградської області.

Відтак не підлягають задоволенню й решта позовних вимог зобов`язального характеру, які сформульовані позивачем як похідні від основної позовної вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною.

При цьому суд не вдається до оцінки доводів та аргументів позивача щодо незаконності його звільнення з посади, оскільки спір, що виник між сторонами та зумовив звернення позивача до суду з цим позовом, за своєю правовою природою не є спором з приводу поновлення позивача на публічній службі.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас відсутність порушеного права або невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлені під час розгляду справи, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За змістом положень статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відтак, оцінивши ключові доводи сторін та дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

У зв`язку з прийнятим рішенням та враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач не має права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, це строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з положеннями Закону України від 16.07.2024 № 3863-IX "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Чередніченко Ласриа Вікторівна (РНОКПП НОМЕР_3 , має електронний кабінет в ЄСІТС, адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Офіс Генерального прокурора (, місцезнаходження: вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011).

Повне рішення суду складено 09.06.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович