Справа № 810/2666/17
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2025 року справа №810/2666/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Будкомплекс» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Будкомплекс» (далі по тексту також позивач, ТОВ «ВФ «Будкомплекс») з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУ ДФС у Київській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.05.2017 №№ та 001621408.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями йому протиправно збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість та зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

На думку позивача, відповідач дійшов необґрунтованих висновків про порушення ТОВ «ВФ «Будкомплект» податкового законодавства, оскільки контролюючим органом не вказано, які саме операції він вважає непідтвердженими, безпідставно зроблено висновок про відсутність у позивача економічної мети для надання та отримання послуг, не досліджено факт придбання товарів і послуг, а висновки відповідача базуються на припущеннях.

Позивач стверджує про віднесення в межах спірних відносин сум ПДВ до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, зареєстрованих його контрагентами в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, на думку позивача, відповідачем безпідставно проведено перевірку за відсутності у статті 78 ПК України обставин та підстав для її проведення.

По суті викладених в акті перевірки порушень позивач зазначив про реальність здійснення господарських операцій з ТОВ «Тренд Консалт» у перевіряємому періоді.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2017 (суддя Харченко С.В.) відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.08.2017 (суддя Харченко С.В.) зупинено провадження в адміністративній справі № 810/2666/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Будкомплекс» до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень до отримання судом додаткових доказів по даній справі.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №411/0/15-24 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

За результатами повторного автоматизованого розподілу адміністративна справа була передана для розгляду судді Донцю В.А.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 (суддя Донець В.А.) прийнято адміністративну справу до провадження та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2025 №246/0/15-25 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку.

За результатами повторного автоматизованого розподілу 07.03.2025 адміністративна справа була передана для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Цією ухвалою поновлено провадження у справі та замінено відповідача у справі Головне управління ДФС у Київській області, на його правонаступника, Головне управління ДПС у Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУ ДПС у Київській області).

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Тренд Консалт» було винесено спірні податкові повідомлення-рішення. Відповідач виснував про неможливість (нереальність) здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Тренд Консалт», що призвело до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ТОВ «ВФ «Будкомплекс» (ідентифікаційний код 24747554, місцезнаходження: 08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Малишка, 5-б) зареєстроване з 24.04.1997 як юридична особа, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 05.11.2015.

Відповідно до довідки АА №417870 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України позивач має право займатися наступними видами діяльності за КВЕД: 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель; 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи; 43.21 Електромонтажні роботи; 43.22 Монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування.

У період з 29.03.2017 по 04.04.2017 посадовими особами Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ВФ «Будкомплекс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Тренд консалт» за період з 01.11.2015 по 30.11.2015, за результатами якої складено акт від 11.04.2018 №206/10-36-14-05/24747554 (далі по тексту акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- пункту 50.1 статті 50, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1, 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті (перерахунку) до бюджету за листопад 2015 року на загальну суму 109745,00 грн та до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 319794,00.

Листом ГУ ДФС у Київській області від 27.04.2017 №2358/10/10-36-14 за результатами розгляду заперечень на висновки акта перевірки, висновки акта перевірки залишено без змін, а заперечення без задоволення.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 04.05.2017 № позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 164618,00 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням 109745,00 грн та за штрафними санкціями 54873,00 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 04.05.2017 № позивачу встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 319794,00 грн за листопад 2015 року згідно податкової декларації від 16.12.2016 №.

Рішенням ДФС України від 07.07.2017 №14744/6/99-99-11-01-02-25 за результатами розгляду скарги на податкові повідомлення-рішення від 04.05.2017 №№ та 001621408 означені податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цих податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Однією з підстав позову позивачем зазначено безпідставність проведення відповідачем перевірки, що призвело до протиправного, на його думку, прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 21.02.2020 (справа №826/17123/18) зроблено висновок, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень. Підставам позову такого змісту, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками перевірки, - переходити до перевірки підстав позову, пов`язаних з оспорюванням висновку контролюючого органу про вчинення платником податків податкового правопорушення (порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган).

Отже, за правовим висновком Верховного Суду процедурним порушенням порядку проведення податкової перевірки суди повинні надавати правову оцінку у першу чергу.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом та відповідає доктрині під умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованій Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.

Встановлена судом протиправність наслідків перевірки внаслідок порушення процедури її проведення є достатньою самостійною підставою до скасування прийнятих за результатами її проведення рішень, що унеможливлює перехід до суті покладених в їх основу податкових правопорушень.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 22.09.2020 у справі № 520/8836/18, від 11.07.2024 у справі № 320/7160/19.

Також відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 520/8836/18, палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду обґрунтувала відсутність підстав до запропонованого колегією відступу від раніше висловленої правової позиції такими висновками: «перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом» та «встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення Відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення, а тому відсутня необхідність перевірки порушення Позивачем пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання».

Отже, установивши таке порушення процедури проведення перевірки, наслідком якого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, суд не може переходити, з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 140/3135/19, від 11.07.2024 у справі № 320/7160/19.

Судом встановлено, що на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України, відповідно до наказу від 28.03.2017 №522 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Виробнича фірма «Будкомплект», код за » та направлення на перевірку від 29.03.2017 №697, з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Тренд консалт» за період з 01.11.2015 по 30.11.2015.

В аспекті відповідної судової практики Верховного Суду надаючи оцінку доводам позивача щодо відсутність підстав для призначення перевірки, за результатами якої ухвалені спірні у справі індивідуальні акти, суд звертає увагу на наступне правове регулювання в редакції, чинній на час виникнення правовідносин.

Право контролюючих органів проводити документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) перевірки в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, визначено пунктом 75.1 статті 75 ПК України.

Згідно з абзацом четвертим підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Перелік підстав, за наявності яких контролюючий орган може призначити документальну позапланову перевірку, встановлений пунктом 78.1 статті 78 ПК України, як вичерпний.

Підпунктом 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України передбачено можливість проведення перевірки, коли виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Позивач в адміністративному позові стверджує, що сама стаття ПК України не може бути підставою для проведення перевірки, а також про відсутність обставин та підстав для перевірки, які визначені у статті 78 ПК України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 витребувано від відповідача нормативне обґрунтування наявності підстав для призначення перевірки відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України з наданням підтверджуючих доказів, зокрема доказів виявлення недостовірності даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, направлення на його адресу запиту(ів) та ненадання ним пояснення та їх документальних підтверджень на письмовий(і) запит(и) контролюючого органу, а також копії наказу про призначення перевірки, направлення на перевірки.

На виконання вимог ухвали суду від 09.05.2025 відповідачем надано копію наказу від 28.003.2017 №522 «Про проведення документальної позапланової перевірки ТОВ «ВФ «Будкомплекс» з доказами отримання особисто 29.03.2017. Також зазначено про відсутність можливості надати іншу витребувану судом інформацію та документи у зв`язку з відсутністю таких в ГУ ДПС у Київській області з огляду на закінчення строків їх зберігання.

Наказом Міністерства юстиції України від 20.08.2015 року №727, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 року за №1300/27745 затверджено Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами (далі по тексту також - Порядок №727), який розроблено відповідно до вимог Податкового кодексу України та Митного кодексу України для застосування посадовими особами контролюючих органів при оформленні результатів документальних перевірок платників податків юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, постійних представництв та представництв нерезидентів (далі - платники податків) дотримання законодавства з питань державної митної справи, про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до статті 6 розділу V Порядку №727 перший примірник акта (довідки) документальної перевірки, усі додатки до нього та інші матеріали перевірки зберігаються в контролюючому органі, який здійснював перевірку. До примірника акта (довідки) документальної перевірки, що зберігається в контролюючому органі, додаються документи, що підтверджують факт надсилання (вручення) акта (довідки) документальної перевірки адресату.

Строк зберігання актів (довідок) та інших матеріалів документальних перевірок у контролюючих органах становить 5 років.

Матеріалами справи підтверджено, що документальна позапланова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «ВФ «Будкомплекс» за період з 01.11.2015 по 30.11.2015 була проведена ще ГУ ДФС у Київській області у 2017 році. Строк зберігання документів відносно цієї перевірки, який становить 5 років, закінчився, що, в свою чергу, унеможливлює надання суду витребуваних доказів.

Водночас суд наголошує на тому, що позивач, вказуючи про те, що «…сама стаття Податкового кодексу України не може бути підставою для проведення перевірки…», не наводить жодного доводу порушення контролюючим органом порядку призначення документальної позапланової виїзної перевірки в розрізі конкретних порушень ГУ ДФС у Київській області законодавчо встановлених вимог її призначення та проведення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що доводи позивача про те, що «…сама стаття Податкового кодексу України не може бути підставою для проведення перевірки…» за відсутності жодного обґрунтування означеної підстави, не знайшли свого документального та нормативного підтвердження під час розгляду справи та не можуть бути розцінені судом в якості достатніх підстав для задоволення позову та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Щодо зафіксованих в акті перевірки порушень позивачем вимог ПК України, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі по тексту також ПК України).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 50.1 статті 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку. Цей штраф не застосовується у разі подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за попередній податковий (звітний) рік з метою здійснення самостійного коригування відповідно до статті 39 цього Кодексу у строк не пізніше 1 травня року, наступного за звітним;

б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов`язання з цього податку.

Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

Положеннями статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Положеннями пункту 187.1 статті 187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

В силу вимог пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

За приписами пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної / розрахунку коригування. У разі зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг зазначеного строку переривається на період зупинення їх реєстрації та відновлюється з дня припинення процедури зупинення їх реєстрації згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод. У разі зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг зазначеного строку переривається на період зупинення їх реєстрації та відновлюється з дня припинення процедури зупинення їх реєстрації згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Пунктом 201.10. статті 201 ПК України визначено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Суд зазначає, що у цій справі спірними є відносини позивача з контрагентом ТОВ «Тренд консалт», оскільки відповідач під час проведення перевірки дійшов висновків про не підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та означеним контрагентом, наслідком чого є винесення спірних податкових повідомлень-рішень, якими позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ та збільшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за листопад 2015 року.

У постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі №620/5134/24 зазначено, що у справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є нереальними (фіктивними), сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів). Вчинення господарської операції пов`язано з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат, якщо ж господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою для отримання платником податків податкової вигоди, як то збільшення податкового кредиту та заявлення відповідних сум до бюджетного відшкодування.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, не здійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні (встановлені правовими нормами) реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податків даних бухгалтерського та податкового обліку.

Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №826/16277/14, від 20.02.2018 у справі №818/920/17, від 08.10.2019 у справі №826/6836/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 фактично підтвердила такі висновки, зазначивши, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Велика Палата в цій постанові звернула увагу, що відповідно до положень статті 90 КАС України обставини у справі підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, при чому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі, будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних. При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При вирішенні адміністративної справи № 200/3458/21 у постанові від 15.03.2023 Верховним Судом сформовано обов`язкову для врахування судами правову позицію, згідно з якою в податковому праві діє принцип презумпції добросовісності платника податків, який означає, що з метою забезпечення виконання податкового обов`язку особа вжила усіх передбачених законодавством заходів і її дії (бездіяльність) не мають на меті чогось іншого, крім як виконання вимог податкового законодавства до того часу поки податковими органами не доведено зворотного. Контролюючий орган на підтвердження недобросовісності поведінки платника податків повинен надати відповідні докази та вказати дані, що свідчать про наявність у останнього реальної можливості за допомогою розумних заходів з належною обачністю пересвідчитися в тому, що від його імені здійснюються податкові правопорушення і, що він міг завадити їх вчиненню або їх припинити.

Законодавство не містить певних конкретних критеріїв добросовісності платника податків. Водночас, слід визнати обґрунтованим застосування на практиці цього підходу, оскільки подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку.

На думку суду, у разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту відображеної платником податків інформації щодо спірних господарських операцій, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Тренд консалт» (постачальник) укладено договір постачання від 21.10.2015 №2110-15, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця будівельні матеріали, а також надати послуги з транспортування будівельних матеріалів на об`єкт покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар та послуги на умовах цього договору.

Найменування, кількість, асортимент, ціна за одиницю, загальна вартість товару, ціна послуг та загальна вартість договору складається з кількості, вартості, будівельних матеріалів та об`єму послуг, вказаних у специфікаціях, які є невід`ємною складовою частиною цього договору, погоджених та підписаних сторонами.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2. означеного договору, якість товару, що відвантажується, повинна підтверджуватись сертифікатом якості заводу-виробника (покупцю надається засвідчена печаткою постачальника копія).

Якість продукції, що поставляється, повинна відповідати вимогам ГОСТів, ТУ, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до якості продукції, що реалізується та погоджена сторонами у специфікації до договору.

Розділом 3 цього договору визначено, що загальна вартість цього договору, що включає загальну вартість товару та ціну послуг, складає суму всіх специфікацій до цього договору.

Сплата загальної вартості договору здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Розрахунки за договором здійснюються згідно рахунків-фактур та специфікацій, узгоджених та підписаних сторонами. Покупець зобов`язаний сплатити грошові кошти на банківський рахунок постачальника не пізніше, ніж через 360 днів після отримання товару.

Розділом 4 «Умови поставки» означеного договору визначено, що поставка товару здійснюється за адресою, узгодженою сторонами у специфікації. Покупець надсилає поштою чи факсом постачальнику заявку на поставку товару, яка уточняється у погоджується з покупцем протягом 2 робочих днів. В цей же термін на підставі погодженої заявки постачальник надає (направляє поштою) чи передається з поставкою товару належно оформлену та підписану ним специфікацію.

ТОВ «Тренд консалт» виставлено позивачу рахунки на оплату від 10.11.2015 №0109/163 на загальну суму 123 000,00 грн, у тому числі ПДВ 20 500,00 грн, від 11.11.2015 №0109/97 на загальну суму 424 800,00 грн, у тому числі ПДВ 70 800,00 грн, від 12.11.2025 №0109/101 на загальну суму 53 316,00 грн, у тому числі ПДВ 8 886,00 грн, від 12.11.2015 №0109/104 на загальну суму 272 835,24 грн, у тому числі ПДВ 45 472,54 грн, від 13.11.2015 №0109/61 на загальну суму 320 280,00 грн, у тому числі ПДВ 53 380,00 грн, від 14.11.2015 №0109/22 на загальну суму 276 000,00 грн, у тому числі ПДВ 46 000,00 грн, від 17.11.2015 №0109/178 на загальну суму 552 000,00 грн, у тому числі ПДВ 92 000,00 грн, від 16.11.2015 №0109/124 на загальну суму 552 000,00 грн, у тому числі ПДВ 92 000,00 грн, від 18.11.2015 №0109/103 на загальну суму 525 000,00 грн, у тому числі ПДВ 87 500,00 грн.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем долучено до матеріалів справи копії видаткових накладних від 10.11.2015 №109/163, від 11.11.2015 №109/97, від 12.11.2015 №109/104, від 13.11.2015 №109/61, від 14.11.2015 №109/22, від 16.11.2015 №109/124, від 17.11.2015 №109/178, від 18.11.2015 №109/103, від 24.11.2015 №109/101, а також товарно-транспортних накладних на перевезення будівельних матеріалів вантажовідправником ТОВ «Тренд консалт» вантажоодержувачу ТОВ «ВФ «Будкомплекс» з пунктом розвантаження «м. Київ».

ТОВ «Тренд консалт» виписано на адресу позивача видаткові накладні від 18.11.2015 №381 на загальну суму 525 000,00 грн, у тому числі ПДВ 87 500,00 грн, від 17.11.2015 №380 на загальну суму 552 000,00 грн, у тому числі ПДВ 92 000,00 грн, від 16.11.2015 №379 на загальну суму 552 000,00 грн, у тому числі ПДВ 92 000,00 грн, від 14.11.2015 №378 на загальну суму 276 000,00 грн, у тому числі ПДВ 46 000,00 грн, від 13.11.2015 №377 на загальну суму 320 280,00 грн, у тому числі ПДВ 53 380,00 грн, від 12.11.2015 №376 на загальну суму 272 835,24 грн, у тому числі ПДВ 45 472,54 грн, від 12.11.2015 №375 на загальну суму 53 316,00 грн, у тому числі ПДВ 8 886,00 грн, від 11.11.2015 №374 на загальну суму 424 800,00 грн, у тому числі ПДВ 70 800,00 грн та від 10.11.2015 №373 на загальну суму 123 000,00 грн, у тому числі ПДВ 20 500,00 грн.

В акті перевірки зазначено, що суми по означеним податковим накладним включено до складу податкового кредиту за листопад 2015 року, суми відповідають даним податкової декларації з ПДВ та додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за листопад 2015 року.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру податкових накладних від 13.03.2017 №9444, означені податкові накладні були зареєстровані в ЄРПН.

Досліджуючи питання пов`язаності придбаних позивачем товарів та послуг з його господарською діяльністю та реальність господарських операцій, суд зазначає про наступне.

Відповідно до абзацом 10 статті першої Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Отже, договори, акти здачі-приймання робіт (надання послуг) є первинними документами, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між суб`єктами господарювання.

Таким чином, з урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Абзацом 4 статті першої Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV встановлено, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що остання призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків.

Про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини:

- всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов`язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників (наприклад, збільшення статутного капіталу особи за рахунок активів, що не мають ринкової вартості, зокрема фіктивних цінних паперів, тобто цінних паперів, обіг яких на момент вчинення операції був припинений після оприлюднення даних щодо скасування свідоцтва про реєстрацію їх випуску);

- отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об`єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб (наприклад, експорт товару на підставну особу, яка не має відповідної реєстрації чи не веде будь-якої господарської діяльності, виключно з метою отримання документів, що підтверджують право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість;

- тимчасова поставка товару (тобто з подальшим поверненням того самого товару без обґрунтованої економічної причини в наступних податкових періодах постачальнику від покупця безпосередньо або через ланцюг посередників) тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від`ємне значення податкових зобов`язань із податку на додану вартість тому учаснику, який має зобов`язання до сплати в бюджет тощо);

- результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Така позиція викладена, зокрема, в Листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд зауважує, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.12.2019 у справі №826/13060/18, норми податкового законодавства не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.

При оцінці податкових наслідків господарських операцій суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.

У постанові від 14.02.2020 (адміністративне провадження № К/9901/26975/18) Верховний Суд зробив висновок, що у разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною першою статті 77 КАС обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести, що у нього були встановлені законом підстави для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми податкового зобов`язання.

З`ясовуючи обставини щодо реальності вчинення господарської операції, слід ретельно перевіряти доводи контролюючого органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в акті перевірки або зафіксовані іншими доказами.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Згідно з частиною першою, другою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.

Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 07.08.2024 у справі №0940/1395/18.

Суд зауважує, що умовами договору від 21.10.2015 №2110-15 передбачено наявність специфікацій як невід`ємних частин такого договору, в яких зазначаються найменування, кількість, асортимент, ціна за одиницю, загальна вартість товару, ціна послуг, вимоги до продукції, загальна вартість цього договору, на підставі яких позивачем мають здійснюватися розрахунки з ТОВ «Тренд консалт» та які мають бути надані позивачу не пізніше, ніж разом з поставкою товарів.

Проте позивачем не долучено до матеріалів справи копії специфікацій, які є невід`ємними частинами укладеного з ТОВ «Тренд консалт» договору від 21.10.2015 №2110-15, як і відсутні передбачені умовами означеного договору сертифікати якості заводу-виробника (покупцю надається засвідчена печаткою постачальника копія), якими підтверджується якість поставленого товару, а також заявки, на підставі яких формувались замовлення на поставку товарів у спірному періоді.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів здійснення позивачем розрахунків за означеними операціями з придбання товарів. Такі докази були відсутні і під час проведення перевірки, що зафіксовано в акті перевірки.

Також суд наголошує на відсутності в матеріалах справи доказів оприбуткування придбаного в рамках спірних відносин з ТОВ «Тренд консалт» ТМЦ, що унеможливлює встановлення судом їх фактичного отримання позивачем та, як наслідок, подальшого використання у власній господарській діяльності.

На підтвердження наявності у позивача складських приміщень матеріали справи містять копію договору оренди нежитлового приміщення №36/14 від 06.12.2014, за умовами якого позивач орендує офісне приміщення площею 9 кв.м для здійснення господарської діяльності за адресою: м. Обухів, вул. Малишка, 5Б, Обухівського району, Київської області.

Матеріали справи містять копію договору суборенди №6-15 від 30.06.2015, за умовами якого позивач (орендар) передає у суборенду ТОВ «Суб_Стар-Суд» (суборендар) відкриту площадку площею 126,00 кв.м, офісні приміщення площею 31,30 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 19 з 01.07.2015 по 31.05.2016.

Проте, означені договори, на переконання суду, не свідчать про наявність у позивача складів/майданчиків для зберігання придбаних в межах спірних відносин будівельних матеріалів, оскільки площа офісного приміщення 9 кв. м не дає можливості зберігати будівельні матеріали, а передача позивачем у суборенду відкритої площадки площею 126,00 кв.м та офісних приміщень площею 31,30 кв.м дає підстави для висновку про відсутність підстав для їх використання у спірному періоді.

Крім того, відсутність у товарно-транспортних накладних повної адреси доставки придбаних у ТОВ «Тренд консалт» товарів [зазначено адресу доставки «м. Київ»] унеможливлює дослідження судом точної адреси доставки таких товарів.

Суд зауважує, що відсутність у товарно-транспортних накладних переліку ТМЦ, які поставлялись позивачу, унеможливлює дослідження обставин справи на предмет дати відвантаження конкретних ТМЦ на адресу позивача та, власне, адреси поставки таких товарів.

Відсутність в матеріалах справи доказів оприбуткування придбаних позивачем у ТОВ «Тренд консалт» товарів унеможливлює дослідження судом факту їх надходження на адресу позивача, як і відсутні докази доставки означених товарів на будівельні майданчики.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема у постанові від 29.04.2025 у справі №620/5134/24, «…наявність первинних документів є обов`язковою, але не єдиною достатньою умовою для формування податкового кредиту, оскільки виконання зобов`язання за правочином зумовлює складання й інших документів. Формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів її здійснення, зокрема доводи щодо неможливості здійснення поставок контрагентом з огляду на відсутність у нього матеріальних, трудових ресурсів для здійснення підприємницької діяльності тощо.».

Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 КАС України, а у силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, з положень частин першої та другої статті 77 КАС України у поєднанні з приписами частини четвертої статті 9, абзацу 2 частини другої статті 77, частин третьої і четвертої статті 242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування «поза будь-яким розумним сумнівом» (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування «баланс вірогідностей» (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом з тим, суд вважає, що саме лише неспростування суб`єктом владних повноважень задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку частини другої статті 77 КАС України, однак реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту частини першої статті 77 та частини другої статті 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №520/2261/19, відповідно до якого визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

У розумінні частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з частиною першою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а в силу запроваджених частинами першою та другою статті 74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За правилом частини першої статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту означеної норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019 по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де вказано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Ухвалою суду від 03.08.2017 від позивача витребувано: копії декларацій з ПДВ за листопад 2015 року з усіма додатками та податкових накладних, виписаних ТОВ «Тренд консалт» за результатами виконання власного господарського зобов`язання перед позивачем; докази зберігання, обробки і реалізації (використання) отриманих від ТОВ «Тренд консалт» товарів, а також документальне підтвердження оплати товарно-матеріальних цінностей.

На виконання вимог ухвали суду від 03.08.2017 позивачем надано довідку про рух активів за контрагентами та економічний зміст операції, в якій зазначено, що за укладеними договорами поставки будівельних матеріалів доставлялися безпосередньо на об`єкт будівництва або на склади позивача. У листопаді 2015 року позивачем орендовано складські приміщення у ТОВ «Сіб_стар_буд» на підставі договору суборенди складу №6-15 від 30.06.2015. Якщо постачання будівельних матеріалів відбувалося на склад позивача, їх доставка до об`єктів будівництва здійснювалась із використанням власної техніки. Станом на листопад 2015 року позивач мав штат 39 працівників, які займалися виконанням робіт за підрядними договорами, укладеними з ТОВ «БМТ Вектор» від 01.07.2015 №01/07, з ТОВ «ЗЗБК №1» від 01.07.2015 №518 та з ДП «Державний науково-технологічний центр «Новітні матеріали і технології порошкової металургії» Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України.

Щодо економічної вигоди, позивач зазначив, що за господарськими операціями з ТОВ «Тренд консалт» витрачено 3 099 231,24 грн з ПДВ. Придбані будівельні матеріали використані для будівництва/виконання ремонтних робіт на об`єктах за договорами, укладеними із замовниками, оплата за які склала 3 540 000,00 грн. Чистий прибуток за вирахуванням податків та зборів склав 250 631,99 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем (субпідрядник) та ТОВ «Будівельна компанія «ЗЗБК №1» (генпідрядник) укладено договір субпідряду від 01.07.2015 №518, за умовами якого генпідрядник доручає, а субпідрядник приймає на себе зобов`язання по виконанню будівельно-монтажних робіт на виробничих об`єктах генпідрядника. Місцезнаходження об`єктів умовами договору не визначене.

Актом приймання виконаних будівельних робіт листопад 2015 року позивач підтверджує виконання електромонтажних робіт на суму 300 000,00 грн за договором №518 від 01.07.2015 на об`єкті «Будівництво житлового будинку №5 з вбудовано-прибудованими об`єктами громадського призначення в 20-мі мікрорайоні житлового масиву Вигурівщина Троєщина у Деснянському р-ні м. Києва».

Актом приймання виконаних будівельних робіт грудень 2015 року позивач підтверджує виконання електромонтажних робіт на суму 1 048 300,00 грн за договором №518 від 01.07.2015 на об`єкті «Будівництво житлового будинку №4 по вул. Трутенко, 3 у Голосіївському р-ні м. Києва».

Актом приймання виконаних будівельних робіт грудень 2015 року позивач підтверджує виконання електромонтажних робіт на суму 450 000,00 грн за договором №518 від 01.07.2015 на об`єкті «Будівництво багатоповерхових житлових будинків (житловий будинок №2) по вул. Братів Чмілів в селі Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області».

Водночас суд зазначає, що жодних доказів, якими б підтверджувалося використання позивачем придбаних у ТОВ «Тренд консалт» у спірному періоді товарів при виконанні робіт за договором №518 від 01.07.2015 матеріали справи не містять.

Крім того, відсутність детального опису виконаних робіт, а також матеріалів, за допомогою яких такі роботи виконувались, унеможливлює співставлення судом номенклатури таких матеріалів та дослідження їх на предмет того, чи були вони придбані у контрагента ТОВ «Тренд консалт» позивачем у спірному періоді та в подальшому використані саме в межах виконання електромонтажних робіт за договором №518 від 01.07.2015.

Відсутність таких доказів, на переконання суду, виключає можливість стверджувати про подальше використання позивачем придбаного у ТОВ «Тренд консалт» товару в межах договору №518 від 01.07.2015.

Також між позивачем (підрядник) та ТОВ «Будівельно-монтажний трест «Вектор» (генпідрядник) укладено договір підряду від 01.07.2015 №01/07, за умовами якого генпідрядник доручає, а підрядник зобов`язується відповідно до проектно-кошторисної документації, вимог державних стандартів, будівельних норм і правил та умов договору виконати будівельні роботи по будівництву житлового будинку №5 по вул. Соломії Крушельницької (ж/м Осокорки Північні, 11-й мкр.) у Дарницькому районі м. Києва. Початок робіт липень 2015 року, закінчення робіт грудень 2015 року.

Відповідно до акта №1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2015 року виконано будівельні роботи згідно переліку на загальну суму 1 086 796,80 грн. В означеному акті вказано вартість матеріалів, виробів та конструкцій 836,00 грн.

Відповідно до акта №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2015 року виконано будівельні роботи згідно переліку на загальну суму 469 825,20 грн. В означеному акті вказано вартість матеріалів, виробів та конструкцій 368,00 грн.

Суд зазначає, що жодних доказів, якими б підтверджувалося використання позивачем придбаних у ТОВ «Тренд консалт» у спірному періоді товарів при виконанні робіт за договором від 01.07.2015 №01/07 матеріали справи не містять.

Крім того, відсутність в актах виконаних робіт переліку матеріалів, за допомогою яких такі роботи виконувались, унеможливлює співставлення судом номенклатури таких матеріалів та дослідження їх на предмет того, чи були вони придбані у контрагента ТОВ «Тренд консалт» позивачем у спірному періоді та в подальшому використані саме в межах виконання електромонтажних робіт за договором від 01.07.2015 №01/07.

Відсутність таких доказів, на переконання суду, виключає можливість стверджувати про подальше використання позивачем придбаного у ТОВ «Тренд консалт» товару в межах договору від 01.07.2015 №01/07.

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи копії видаткових накладних, виписаних на ім`я «ДП ДНТЦ ПМ» на поставку товарів від 10.11.2015 №РН-006 на загальну суму 53 476,80 грн, у тому числі ПДВ 8912,80 грн, рахунок-фактуру від 09.11.2015 №СФ-09117 на означену суму та довіреність №21 від 10.11.2015 на отримання від позивача ТМЦ за означеним рахунком-фактурою.

Досліджуючи пояснення позивача щодо наявності економічної вигоди та подальшого використання придбаних у ТОВ «Тренд консалт» товарів в частині постачання їх контрагенту-покупцю ДП «Державний науково-технологічний центр «Новітні матеріали і технології порошкової металургії» Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України, суд зазначає таке.

З наявних у матеріалах справи первинних документів вбачається, що придбаний позивачем у ТОВ «Тренд консалт» товар за видатковою накладною від 24.11.2016 №109/101 на загальну суму 53 316,00 (ножи) зазначається як поставлений позивачем контрагенту-покупцю «ДП ДНТЦ ПМ».

Суд констатує, що номенклатура товару у видатковій накладній від 24.11.2015 №109/101, за якою позивачем придбано означений товар у контрагента ТОВ «Тренд консалт» є ідентичною номенклатурі, зазначеній у рахунку-фактурі від 09.11.2015 №СФ-091107, видатковій накладній від 10.11.2015 №РН-006 та довіреності на отримання ТМЦ від 10.11.2015 №21 товару від позивача контрагенту-покупцю «ДП ДНТЦ ПМ».

Проте, оформлення видаткової накладної на поставку товару позивачу пізніше дати фактичного отримання ТМЦ (10.11.2015) контрагентом-покупцем від позивача, виходячи з дати складання рахунку-фактури №СФ-091107 (09.11.2015) дати видачі довіреності (10.11.2015), видаткової накладної №РН-006 (10.11.2015), за відсутності жодних інших доказів, якими б підтверджувалось придбання означених товарів позивачем раніше дати їх фактичного продажу контрагенту-покупцю, дає підстави для висновку про неможливість фактично здійснити означену господарську операцію.

Досліджуючи питання майнової вигоди в означеній частині, суд наголошує на тому, що у випадку її фактичного здійснення прибуток позивача склав би 160,80 грн (53476,80 грн 53316,00 грн), що становить 0,3% від вартості придбаного товару та, на переконання суду, не свідчить про наявність економічної мети отримання прибутку, під час здійснення такої операції.

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 від позивача витребувано:

- докази здійснення з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тренд консалт» розрахунків за договором постачання від 21.10.2015 №2110-15;

- належним чином завірені копії специфікацій до договору постачання від 21.10.2015 №2110-15, на підставі яких позивачу постачався товар у спірному періоді, які є його невід`ємними частинами, заявки на товар, що постачався, оформлення яких є умовою означеного договору, сертифікатів відповідності товарів, які постачалися в рамках договору постачання від 21.10.2015 №2110-15;

- докази оприбуткування придбаних позивачем у ТОВ «Тренд консалт» товарів в рамках договору постачання від 21.10.2015 №2110-15.

Проте, позивач вимоги ухвал суду не виконав витребувані докази суду не надав та про причини їх ненадання суду не повідомив. Наведене, у свою чергу, позбавляє суд можливість перевірити реальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Тренд консалт».

Враховуючи означені обставини, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів наявності у позивача підстав для віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ по господарським операціям з ТОВ «Тренд консалт», що призвело до заниження суми ПДВ, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету за листопад 2015 року на загальну суму 109745 та призвело до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 319794,00 грн, у суду наявні підстави вважати, надані первинні документи такими, що складені формально та не є беззаперечним доказом реального вчинення таких господарських операцій.

При цьому судом відхиляються доводи відповідача щодо непридбання ТОВ «Тренд консалт» у листопаді 2015 року поставленого позивачу товару з огляду на можливість його придбання в іншому звітному періоді.

Проте, такі висновки не впливають на результат вирішення спору за умови не підтвердження реальності господарських операцій та пов`язаності придбаних товарів із господарською діяльністю позивача.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позву відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.