Справа № 320/35112/23
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

при секретарі: Литвин С.В.

за участю:

представників позивача: Завалько Т.С., Сєрової О.О.

представника відповідача: Кушніра Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ево» та Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ево» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ево» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Фінансова компанія «Ево») звернулось до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 07.08.2023 №7.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 07.08.2023 №7 в частині застосування штрафних санкцій в сумі 257 551 667,82 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду сторони подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити повністю, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Фінансова компанія «Ево» є фінансовою установою, небанківським надавачем фінансових послуг.

Згідно з інформації з Електронного реєстру ліцензій на переказ коштів у національній валюті, у 2020 році Товариством отримано ліцензію Національного банку України від 16.07.2020 року №475-рш на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків.

Відповідно до витягу з Реєстру платіжної інфраструктури від 01.05.2023, Товариству видано ліцензію Національного банку України на провадження діяльності з надання фінансових послуг з переказу коштів без відкриття рахунку від 29.04.2023 року №21/773-рк.

Внутрішніми правилами Товариства про переказ коштів (редакція 3.0), затвердженим наказом Товариства від 18.06.2021 року №26, передбачено, зокрема, перелік та опис послуг щодо переказу коштів, які надає Товариство, а саме послуги, які надаються платникам з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачам, під час якої надавач цієї послуги - Товариство, не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача. При цьому, переказ коштів може бути здійснено платником через касу пункту надання фінансових послуг Товариства або через веб-сайти інших суб`єктів господарювання, а саме маркетплейсах - торгових майданчиках, на яких продавець може розмістити товар, а покупець - замовити його.

14.04.2023 року через сервіс «Пульс» до ГУ ДПС у м. Києві надійшло повідомлення заявника, про те, що майданчик для продажу Shafa.ua, який, як зазначено заявником, є одним із проєктів Товариства, по 2-3 рази вимагає з користувачів оплату за продаж однієї і тієї самої речі, та у разі несплати повідомляють про можливу деактивацію профілю покупця. Оплата здійснюється через веб-сайт, рахунки оплати користувачу не відображаються, а після здійснення оплати фіскальний чек не видається. Натомість, надається лише квитанція про оплату на користь фізичної особи. Також, заявником повідомлено про наявність на майданчику продажу товарів послуги "безпечна оплата", яка полягає у тому, що покупець переказує кошти на рахунок маркетплейсу, а продавець отримує ці кошти після того, як покупець отримав своє замовлення. В той же час, кошти продавцем отримуються із запізненням через 3-7 днів, або взагалі не зараховуються на рахунок останнього.

З огляду на надходження цього звернення, Управлінням фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві складено доповідну записку від 20.04.2023 року №68526-15-07-07-00-12.

На підставі доповідної записки Управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві від 20.04.2023 року №68526-15-07-07-00-12, керуючись підпунктами 80.2.2, 80.2.3, 80.2.4 статті 80, пунктом 69.27 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України, Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Законом України «Про ціни і ціноутворення», ГУ ДПС у м. Києві прийнято наказ від 20.04.2023 року №1700-П «Про проведення фактичних перевірок», згідно з яким протягом квітня - травня 2023 року, зокрема, Товариство підлягає фактичній перевірці з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтва, у тому числі про обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин із працівниками (найманими особами), дотримання вимог законодавства щодо встановлених державою фінансових цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки).

На підставі направлень на перевірку від 09.05.2023 №6770/26-15-07-07-01 та №6771/26-15-07-07-01, виданих ГУ ДПС у м. Києві, головними державними інспекторами Покотило Сергієм та Половко Олексієм відповідно (далі - інспектори), розпочато спірну перевірку товариства позивача, тривалістю 10 діб.

Згідно з власноручним підписом начальника відділу готівкового обігу Товариства Зілгіна А.В. на копіях вищевказаних направлень, останньому пред`явлені направлення, службові посвідчення інспекторів та вручено копію наказу ГУ ДПС у м. Києві про проведення спірної перевірки 09.05.2023 року.

09.05.2023 року інспекторами вручено ТОВ «Фінансова компанія «Ево» запит про надання документів, таких як, зокрема, реєстраційних посвідчень на РРО, довідки про опломбування РРО, книги обліку розрахункових операцій, касову книгу підприємства, які необхідно подати у строк до 11.05.2023 року 12:00 год.

11.05.2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Ево» надано відповідь щодо надання документів на запит ГУ ДПС у м. Києві від 09.05.2023 року, в якій повідомлено, що фінансові послуги надаються Товариством у тому числі, але не виключно, у 321 пункті надання фінансових послуг, в яких розташовано 407 кас, та за допомогою працівників товариства у кількості 1017 касирів. Пункти надання фінансових послуг знаходяться поза межами місцезнаходження Товариства та згідно з частиною першою статті 64 Господарського кодексу України, не є юридичними особами, та не є його відокремленими підрозділами. Приміщення, в яких розташовані пункти надання фінансових послуг, орендуються Товариством на підставі відповідних договорів.

Щодо надання до перевірки реєстраційних посвідчень на РРО, довідок про опломбування РРО та розрахункових книг, позивачем повідомлено, що останнє, відповідно до підпункту 14 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» має право не застосовувати реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки при здійсненні розрахунків за послуги у разі проведення таких розрахунків виключно за допомогою банківських систем дистанційного обслуговування та/або сервісів переказу коштів.

Крім того, Товариство зауважило, що згідно з пунктами 12 та 13 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 року №148 (із змінами), Товариство здійснює оприбуткування готівки в касах пунктів надання фінансових послуг відповідно до затвердженого внутрішнього документу Товариства, а саме Положення про порядок ведення касових операцій для приймання, видачі переказів та інкасації коштів у ТОВ "ФК "Ево". Так, касові операції Товариства оформлюються: заявами на переказ готівки (платіжні інструкції на переказ готівки), касовими ордерами, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням платіжних інструментів, іншими касовими документами, які згідно з законодавством України, підтверджують факт надання фінансових послуг, зведеними звітами.

17.05.2023 року інспекторами вручено ТОВ «Фінансова компанія «Ево» запит про надання документів, а саме оборотно-сальдових відомостей рахунків: 301, 333 та 6858 за період з 01.01.2021 по 09.05.2023 та з 01.05.2023 року по 09.05.2023 року, які необхідно подати у строк до 17.05.2023 року 16:30 год.

Згідно з актом фактичної перевірки від 18.05.2023 року №365209/26/15/7/43170392 (далі - Акт перевірки) за результатами проведення спірної перевірки інспекторами встановлено, що згідно з наданих до перевірки касових документів, оборотно-сальдових відомостей по рахунку 301, ТОВ «Фінансова компанія «Ево», за період з 01.01.2021 року по 09.05.2023 року (по дату початку перевірки), проведено розрахункових операцій з приймання готівки для виконання платіжних операцій на загальну суму 2 940 233 062 грн. 77 коп., в тому числі: за 2021 рік - 286 168 519 грн. 80 коп.; за 2022 рік - 1 712 862 457 грн. 69 коп.; за період з 01.01.2023 року по 09.05.023 року - 941 202 085 грн. 00 коп.

Враховуючи те, що Товариством не використовувалися РРО та/або ПРРО, відповідачем встановлено порушення позивачем вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: проведення суб`єктом господарювання розрахункових операцій в готівковій формі без застосування РРО та/або ПРРО без створення та видачі у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій на загальну суму 2 940 233 062 грн. 77 коп.

Не погодившись із висновками спірної перевірки, позивачем 24.05.2023 року подано до ГУ ДПС у м. Києві заперечення за вих.№1079, в яких звернуто увагу на положення підпункту 2 статті 9 Закону про РРО, згідно з якими РРО та/або ПРРО має використовуватися небанківськими надавачами платіжних послуг з прийняття готівки лише у разі виконання платіжних операцій з використання програмно-технічних комплексів самообслуговування. Відповідно, оскільки каса пункту надання фінансових послуг не є місцем реалізації товарів (послуг) покупцю, в касі не видається розрахунковий документ з використання РРО та/або ПРРО.

За результатами розгляду заперечень, листом від 07.06.2023 №22442/1/26-15-07-0-701-07, ГУ ДПС у м. Києві залишено висновки акта перевірки без змін, а заперечення позивача без задоволення.

На підставі акту перевірки, ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.08.2023 року №, яким до ТОВ «Фінансова компанія «Ево», за порушення пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», застосовано штрафні санкції у сумі 286 168 519 грн. 80 коп., що згідно з розрахунком до Акта перевірки складає 100 % розміру встановленого порушення за 2021 рік, вчиненого вперше (далі по тексту - оскаржуване ППР).

Вважаючи оскаржуване ППР протиправним, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до пункту 11 Прикінцевих положень Закону про РРО тимчасово, до 1 січня 2022 року, санкції, визначені пунктом 1 статті 17 цього Закону, застосовуються в таких розмірах: 10 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 50 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.

В той же час, відповідачем до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 100 % вартості наданих з порушеннями послуг, що свідчить про неправильність визначення відповідачем суми штрафних санкцій, належних до сплати за вчинення порушення Закону про РРО позивачем, у 2021 році.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове скасування оскаржуваного ППР із зміною ставки штрафу в межах однієї об`єктивної сторони, суб`єкта та об`єкта правопорушення в сумі 257 551 667, 82 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з підпунктом 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до пункту 80.1. статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Пунктом 80.2. статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (пп. 80.2.2.);

- письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування (пп.80.2.3.);

неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками (пп. 80.2.4.).

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26.03.2024 року у справі № 420/9909/23, саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про проведення фактичної перевірки стосувався не лише Товариства, а й інших суб`єктів господарювання, що не заперечується учасниками справи, з огляду на що, в якості підстав призначення фактичних перевірок вказані вищезазначені підпункти статті 80 ПК України.

В ході судового розгляду відповідачем на вимогу суду надано звернення заявника, подане через сервіс «Пульс», що і стало підставою для включення позивача у перелік платників податків, який підлягає фактичній перевірці.

З огляду на те, що позивачем не оспорюються обставини та наказ про призначення спірної перевірки, суд дійшов висновку, що наказ про призначення фактичної перевірки відповідає вимогам податкового законодавства, та є таким, що містить підставу для призначення та проведення фактичної перевірки позивача на підставі підпункту 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Відповідно до 80.4. статті 80 ПК України перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

Так, згідно з актом перевірки, контрольні розрахункові операції інспекторами не проводилися. В той же час, оскільки проведення останніх є правом, а не обов`язком контролюючого органу, порушення процедури проведення фактичної перевірки в цій частині не встановлено.

Згідно з пунктом 80.7 статті 80 ПК України фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Матеріалами справи підтверджується, що спірна перевірка проведена двома інспекторами, що свідчить про дотримання відповідачем вимог податкового законодавства в цій частині.

Щодо доводів позивача про проведення спірної перевірки лише за місцезнаходженням товариства, а не за місцем провадження діяльності позивача - місцезнаходженням 321 пункту надання фінансових послуг, Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 року у справі №640/2254/19 зазначив про те, що фактична перевірка може проводитися, як за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, так і за місцем розташування господарських та інших об`єктів права власності такого платника.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

В той же час, при з`ясуванні правильності оцінки судами першої та апеляційної інстанції обставин здійснення податковим органом фактичної перевірки не за місцем фактичного провадження суб`єктом господарювання діяльності щодо дотримання законодавства в сфері РРО, а за місцезнаходженням безпосередньо позивача у справі №640/2254/19, та скасовуючи судові рішення, Верховний Суд зазначив, що судами належним чином не перевірено обставин щодо можливості відповідачем здійснити перевірку здійснення позивачем розрахункових операцій на підставі документів, що надавались під час перевірки. Роблячи висновки щодо допущення відповідачем у справі №640/2254/19 порушень під час проведення перевірки, судами не перевірено чи містила відповідна довідка інформацію щодо здійснення платником податків розрахункових операцій, на підставі якої можна сформувати висновки щодо дотримання/недотримання позивачем норм, що визначають порядок здійснення розрахункових операцій і не зазначено норм, які передбачають неврахування податковим органом під час фактичної перевірки даних, що зазначені у відповідній довідці.

За результатами оцінки саме цих обставин, на переконання Верховного Суду, судам слід сформувати висновки щодо дотримання або недотримання відповідачем правил, передбачених для проведення фактичної перевірки.

Як зазначено ТОВ «Фінансова компанія «Ево», товариство надає фінансові платіжні послуги в тому числі, але не виключно, у 321 пункті надання фінансових послуг, які не є юридичними особами або відокремленими підрозділами в розумінні господарського законодавства України, а приміщення, в яких такі пункти розташовані, орендуються товариством на підставі відповідних договорів. Зокрема, щодо усіх функціонуючих пунктів надання фінансових послуг товариством надані повідомлення за формою 20-ОПП до контролюючого органу, що відповідачем не заперечується та не спростовано.

Отже, у період проведення спірної перевірки відповідачу були відомі місця фактичного провадження позивачем діяльності з надання фінансових послуг, а тому відповідач міг здійснити фактичну перевірку на кожному з таких об`єктів провадження діяльності позивача.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що контролюючий орган прибув для проведення спірної перевірки за місцезнаходження позивача, та, внаслідок запитування бухгалтерських документів, зокрема, оборотно-сальдових відомостей, встановив, серед іншого, з наданих позивачем письмових пояснень, що Товариство не використовує РРО/ПРРО у своїй діяльності під час надання послуг з переказу готівкових коштів через пункти надання фінансових послуг, у зв`язку з тим, що на Товариство, та, в свою чергу, на відповідні належні йому пункти надання фінансових послуг, розповсюджується виняток, встановлений Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Тобто, безпосередньо Товариством підтверджено не використання РРО/ПРРО усіма його пунктами надання фінансових послуг, а тому здійснення фактичної перевірки для проведення контрольно-розрахункових операцій з переказу готівки у касі пункту надання фінансових послуг товариства, за вказаних обставин не мало обов`язкової необхідності.

Отже, контролюючий орган в особі інспекторів, правомірно здійснив фактичну перевірку за місцезнаходженням позивача, а не за місцями фактичного провадження ним діяльності, а тому посилання позивача щодо порушення контролюючим органом процедури проведення фактичної перевірки з означеної підстави не заслуговують на увагу суду, через необґрунтованість.

Щодо встановлених в акті фактичної перевірки порушень позивачем вимог чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг врегульовано Законом України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі по тексту - Закон № 265/95-ВР, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин). Дія вказаного Закону поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Пунктом 1 статті 3 Закону 265/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані, зокрема, проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

У статті 2 Закону 265/95-ВР визначено, що розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Фінансова компанія «Ево» є небанківською фінансовою установою (небанківським надавачем фінансових послуг), яка має ліцензію НБУ на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків.

У свою чергу, позивач не є продавцем товарів (послуг) для покупця - особи, яка здійснює переказ коштів, не передає товари (послуги) кінцевому споживачу та не передає готівкові кошти за місцем реалізації товарів (послуг), а тому обов`язку використання РРО/ПРРО у останнього не виникає.

Поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури визначено Законом України від 30.06.2021 № 1591-IX «Про платіжні послуги» (далі - Закон №1591 в редакції, чинній на період 2021 року, за який встановлено порушення та нараховано штрафні санкції).

Частиною першою статті 1 Закону №1591 встановлено, що терміни у цьому Законі вживаються у такому значенні:

небанківський надавач платіжних послуг - надавач платіжних послуг, що не є банком. До небанківських надавачів платіжних послуг для цілей цього Закону належать надавачі платіжних послуг, передбачені пунктами 2-7 частини першої статті 10 цього Закону (п.40);

отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума платіжної операції або яка отримує суму платіжної операції в готівковій формі (п.52);

користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку (п.28);

переказ коштів без відкриття рахунку - платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача (п.53);

платіжна послуга - передбачена цим Законом діяльність надавача платіжних послуг з виконання та/або супроводження платіжних операцій (п.58).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ (далі по тексту - Закон № 2121 - ІІІ) визначаються види банківської діяльності, закріплюється перелік послуг, які належать виключно до виду банківських послуг.

Частиною 4 статті 47 Закон № 2121 - ІІІ передбачається, що банківські послуги дозволено надавати виключно банку.

Разом з тим, податковим органом наголошено, що банківські послуги, які передбачені статтею 47 Закону № 2121 - ІІІ не супроводжуються здійсненням розрахункових операцій у розумінні Закону № 265/95.

Банківська діяльність, нормативне визначення якої закріплюється положеннями статті 2 Закону № 2121 - ІІІ, а саме: банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, тобто є ліцензійною, провадиться в готівковій та безготівковій формі, не потребує формування розрахункових документів у розумінні Закону № 265/95.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» є платником податку на загальній системі оподаткування, яка здійснює не банківську, а підприємницьку (господарську) діяльність на ринку фінансових послуг, з метою отримання прибутку.

Оскільки позивач є небанківським надавачем платіжних послуг, останній не реалізує будь-який товар платнику і не отримує від платника жодної оплати на свою користь. Також, позивач не здійснює діяльності з роздрібної торгівлі.

Основною діяльність ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» є забезпечення переказу коштів без відкриття рахунку та їх перерахування у безготівковій формі від покупців до продавців товарів.

У свою чергу, переказ коштів від покупця до продавця здійснюється через каси пунктів надання фінансових послуг ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» та через розрахункові рахунки останнього.

Відповідно до частини 2 статті 20 Закону про платіжні послуги для обліку коштів користувачів платіжні установи відкривають розрахункові рахунки в банках у порядку, встановленому Національним банком України.

На виконання зазначених вимог, позивач, як надавач фінансових платіжних послуг, здійснював грошові перекази через спеціальні розрахункові рахунки, зокрема, переказ готівкових коштів здійснюється через внутрішньодержавну небанківську платіжну систему «Фінансовий світ», тобто переказ коштів здійснено на розрахунковий рахунок, що відкритий позивачу, як учаснику платіжної системи. У свою чергу, позивач формував через розрахунковий банк платіжної системи платіжні інструкції для переказу коштів отримувачам. У випадку з переказами, ініційованими в касі Позивача з використанням платіжної (банківської) картки - це міжнародні карткові системи Visa та Mastercard.

Тобто, ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» здійснювався переказ коштів на розрахунковий рахунок, що відкритий позивачу, як непрямому учаснику платіжної системи, і позивач формував через розрахунковий банк, який є одночасно і прямим учасником платіжної системи, платіжні інструкції для переказу коштів отримувачам. Участь платіжної установи в цих платіжних системах підтверджується даними Реєстру платіжної інфраструктури, розмішеному в публічному доступі на офіційному веб-сайті Національного банку України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивач у своїй діяльності не здійснював розрахункових операцій, а тому висновки акта перевірки є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам.

З огляду на зазначені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які вказували б на те, що ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» здійснювало саме розрахункові операції, в розумінні норм чинного законодавства. Зазначене не спростовано ані актом перевірки, ані відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Окрім того, варто наголосити, що станом на момент періоду, який перевірявся, ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» не отримувала винагороду від платників (покупців товару) за виконання платіжної операції (переказ), з огляду на що, платіжна операція з переказу в касі пункту надання фінансових послуг не має статусу розрахункової, оскільки термін «розрахункова операція» підлягає до застосуванню у випадках, коли суб`єкт господарювання отримує винагороду за прийнятий переказ і така винагорода сплачується в готівковій формі.

Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом надання платником платіжної інструкції на переказ готівки та готівкових коштів для виконання платіжної операції у пункту надання фінансових послуг (документ, що є розпорядженням платника надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції), без використання платіжної системи, або з її використанням, для виконання такої платіжної операції.

У результаті ініціювання платіжної операції користувачу видається/надсилається квитанція, що формуються фінансовою компанією у вигляді паперового документу або електронного документу (відображається електронна версія квитанції) або надається можливість відправити на електронну адресу квитанцію). Квитанція є підтвердженням виконання платіжної операції.

Тобто, на підставі платіжної інструкції ініціюється платіжна операція, яка виконається позивачем, а в підтвердження прийняття платіжної операції до виконання позивач видає квитанцію. Зразок квитанції для готівкових коштів затверджується відповідно до інструкції про порядок організації касової роботи банками та проведення платіжних операцій надавачами платіжних послуг в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103. Зразок квитанції для безготівкових коштів затверджується внутрішніми документами Позивача.

Разом з тим, відповідачем не надано належних доказів, якими саме документами підтверджується надання платіжних послуг позивачем, що помилково не взято до уваги судом першої інстанції.

Положення Закону № 265/95 є спеціальними, а пункт 2 статті 9 цього Закону встановлює додаткові пільги з питань незастосування РРО/ПРРО.

Частиною 4 статті 6 Закону № 2121-ІІІ передбачається, що у разі суперечності норм цього Закону нормам інших законодавчих актів (включаючи кодекси) норми цього Закону мають перевагу.

Згідно з абзацом дев`ятнадцятим статті 2 Закону № 265/95 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1591 платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції (п.54).

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону №1591 для проведення платіжних операцій використовуються грошові кошти в готівковій або безготівковій формі.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 5 цього Закону до фінансових платіжних послуг належать, зокрема, послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.

Статтею 40 Закону №1591 встановлено, що форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством.

Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції.

Зазначена ініціатором у платіжній інструкції інформація має передаватися без змін незалежно від залучення до виконання платіжної операції надавачів платіжних послуг, задіяних як посередники, комерційні агенти, чи використання платіжних систем.

Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію або відмовляє у її прийнятті в порядку, визначеному цим Законом.

Платіжна інструкція може бути відкликана в порядку, визначеному цим Законом.

Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції.

Національний банк України у своїх нормативно-правових актах визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, особливості їх оформлення, захисту, прийняття до виконання.

Відповідно до частини 8 статті 46 Закону №1591 надавач платіжних послуг вважається таким, що виконав належним чином платіжну операцію, якщо така операція виконана на користь отримувача відповідно до унікального ідентифікатора, зазначеного ініціатором у платіжній інструкції.

Згідно з частинами 3-7статті 47 Закону №1591 надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний забезпечити зарахування суми коштів за платіжною операцією на рахунок отримувача або виплату отримувачу суми платіжної операції в готівковій формі протягом операційного дня надходження коштів на рахунок надавача платіжних послуг отримувача.

У разі виконання платіжної операції в межах одного надавача платіжних послуг такий надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити зарахування суми коштів за платіжною операцією на рахунок отримувача або виплату отримувачу суми платіжної операції в готівковій формі протягом операційного дня, в який прийнято до виконання платіжну інструкцію.

Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити доступність для користувача коштів за платіжною операцією негайно після їх зарахування на рахунок користувача.

Строки виконання платіжних операцій у платіжних системах встановлюються правилами платіжних систем, але не можуть перевищувати строків, визначених цим Законом.

Надавачі платіжних послуг та користувачі мають право визначити в договорі про надання платіжних послуг інші строки виконання платіжних операцій та/або умови доступності коштів з урахуванням положень цього Закону.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 49 Закону №1591 платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.

Отже, платіжна інструкція є своєрідним дозволом користувача надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції та підтверджує лише сам факт підготовки переказу готівкових коштів, водночас не відповідає поняттю розрахункового документа в розумінні Закону № 265/95.

Пунктом 2 статті 9 Закону № 265/95 передбачається, що РРО/ПРРО не застосовуються при виконанні банківських операцій, крім:

- операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі, якщо такі операції виконуються не в касах банків;

- операцій комерційних агентів банків та небанківських надавачів платіжних послуг та їх комерційних агентів з приймання готівки для виконання платіжних операцій з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування, крім програмно-технічних комплексів самообслуговування, що дають користувачеві змогу здійснювати виключно операції з отримання коштів.

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що вказана правова норма не містить застережень та вказівки її застосування тільки для банків, як помилково вважає податковий орган.

У свою чергу, ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» належить до надавачів платіжних послуг, який підпадає під дію п. 2 статті 9 Закону № 265/95, оскільки виконує приймання готівки та виконання платіжних операцій, які можуть бути прирівняні до банківської операції.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що поняття «операції з приймання готівки для подальшого її переказу» віднесено до «розрахункових операцій», на які поширюється імперативна норма щодо обов`язкового здійснення таких операцій із застосуванням РРО. З наведеного слідує, що суб`єкти господарювання зобов`язані проводити розрахункові операції через РРО та/або ПРРО з фіскальним режимом роботи та видавати (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідний розрахунковий документ, що підтверджує виконання розрахункової операції, є помилковими та не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 29.05.2024 у справі №420/19741/21, проте, помилково взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки у вказаній справі перевіркою встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» здійснено приймання готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування не переведених у фіскальний режим (не обладнаних переведеними у фіскальний режим реєстраторами розрахункових операцій та/або програмними реєстраторами розрахункових операцій), за період з 08 лютого 2020 року по 30 червня 2021 року на загальну суму 73 926 217 гривень 65 копійок.

Натомість, використання програмно-технічних комплексів самообслуговування прямо суперечить п. 2 статті 9 Закону № 265/95, а тому вказана правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 29.05.2024 у справі №420/19741/21, є нерелевантною в даному випадку, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» не використовує у своїй діяльності програмно-технічних комплексів самообслуговування.

Щодо доводів позивача про порушення строку прийняття оскаржуваного ППР, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, підпунктом 86.7.5. пункту 86.7 статті 86 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу на підставі висновку комісії контролюючого органу з питань розгляду заперечень протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, у порядку, визначеному підпунктом 86.7.1 цього пункту.

Пунктом 86.8 статті 86 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та додаткових документів і пояснень, зокрема документів, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, поданих у порядку, встановленому цією статтею, податкове повідомлення-рішення приймається в порядку та строки, визначені пунктом 86.7 цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, на акт перевірки 24.05.2023 року ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» подано до ГУ ДПС у м. Києві заперечення за вих.№1079, за результатами розгляду яких листом від 07.06.2023 №22442/1/26-15-07-0-701-07 ГУ ДПС у м. Києві залишено висновки акта перевірки без змін, а заперечення позивача без задоволення.

Водночас, оскаржуване ППР №, яким до ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» застосовані штрафні санкції, прийнято ГУ ДПС у м. Києві - 07.08.2023 року, тобто, через два місяці після розгляду заперечень на акт перевірки, у зв`язку з чим, строки, встановлені податковим законодавством України для прийняття податкового повідомлення-рішення, порушено.

Крім того, під час проведення фактичної перевірки (травень 2023 року) та станом на день розгляду податковим органом заперечень на акт перевірки (червень 2023 року), була чинною редакція пункту 12 Прикінцевих положень Закону № 265/95, в редакції від 01.08.2022 року, якою встановлювалося:

«Тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, санкції за порушення вимог цього Закону не застосовуються, крім санкцій за порушення порядку здійснення розрахункових операцій при продажу підакцизних товарів».

Разом з тим, станом на 30.06.2023, тобто після проведення перевірки позивача, та станом на день винесення оскаржуваного ППР - 07.08.2023 року, з 01.08.2023 року набрала чинності редакція пункту 12 Прикінцевих положень Закону № 265/95 такого змісту:

«Суб`єкти господарювання звільняються від відповідальності за порушення вимог цього Закону, вчинені ними у період з 1 січня 2022 року до 1 жовтня 2023 року, крім відповідальності за порушення порядку здійснення розрахункових операцій при продажу підакцизних товарів, здійснення діяльності з купівлі/продажу іноземної валюти, діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор».

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши вказані правові норми та обставини справи, вважає обґрунтованими доводи позивача, що оскаржуване ППР є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято з порушенням строку, встановленого ПК України, і порушує законні права та інтереси позивача, який станом на момент проведеної перевірки і до 01.08.2023 року, був звільнений від відповідальності, на підставі пункту 12 Прикінцевих положень Закону № 265/95 в редакції від 01.08.2022 року.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.09.2021 року у справі №816/228/17 встановила, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що порушення допущені ГУ ДПС у м. Києві під час винесення оскаржуваного ППР, а саме: порушення строку прийняття вказаного ППР, призвели до порушення прав та законних інтересів ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО», а тому оскаржуване ППР є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «ЕВО» є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову - помилковими, відповідно оскаржуване ППР ГУ ДПС у місті Києві від 07.08.2023 №7 є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, як суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 67 100,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ево» - задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ево» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 07.08.2023 №7.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ево» (), витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 67 100,00 грн. (шістдесят сім тисяч сто грн. 00 коп.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 04.06.2025 року