Справа № 160/29823/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Царікової О.В.,
08.11.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 як законному представнику неповнолітнього ОСОБА_2 , грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_3 неотриманого за час життя, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 як законному представнику неповнолітнього ОСОБА_2 , неотримане грошове забезпечення за час життя ОСОБА_3 , в належних рівних частках.
18.12.2024 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 12.11.2020 по цивільній справі №185/5244/20 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено повністю.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №83 розірвано.
ОСОБА_3 проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_5 .
Згідно витягу з протоколу засідання 20 регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, протокол №114 від 08.05.2023, gоранення (14.02.2023) солдата ОСОБА_4 , 1987 року народження: «Перелом склепіння черепа. Сліпе вогнепальне кульове поранення. Ушкодження внаслідок військових дій, спричинені вогнепальною та іншими видами звичайної зброї», яке згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 28.02.2023 №59, сповіщення про загибель (смерть) №25 (вих. №1001) від 17.02.2023 виданого командиром в/ч НОМЕР_3 , лікарського свідоцтва про смерть №1591 від 18.02.2023, виданого комунальним закладом «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 22.02.2023, виданого Павлоградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , - ПОРАНЕННЯ І ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Позивач звернулась до військової частини через ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про виплату сину позивача грошового забезпечення загиблого батька ОСОБА_3 за лютий 2023 року, яке не було їм отримано за час життя.
Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з виплатою грошового забезпечення в разі смерті (загибелі) військовослужбовця без урахування виконавчого провадження про стягнення аліментів та перебування на утриманні військовослужбовця неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:
дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок № 260.
Відповідно до пункту 1 розділу ХХХ цього Порядку, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Відтак, пункт 1 розділу ХХХ Порядку № 260 вказує про виплату військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, неотриманого ним до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення, дружині (чоловіку).
У разі якщо дружини (чоловіка) військовослужбовця немає, то така виплата проводиться іншим членам його (її) сім`ї, а саме: повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
Відповідно, оскільки військовослужбовець ОСОБА_3 станом на день смерті (загибелі) мав дружину, яка звернулась з заявою про перерахунок належного грошового забезпечення свого чоловіка, то відповідач діяв правомірно.
Перебування неповнолітньої дитини на утриманні не є спірним, проте така категорія осіб не є в першій черзі при вирішенні питання про виплату неотриманого грошового забезпечення у разі смерті (загибелі) військовослужбовця.
Стосовно зобов`язання військової частини НОМЕР_3 погасити борг по аліментам слід зазначити таке.
Виконавчий лист № 185/9181/14-ц виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючі з 22 вересня 2014 року та до повноліття дитини - відізвано з виконання.
02.06.2015 видано виконавчий лист, який у подальшому виконувався у примусовому порядку Павлоградським відділом державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Сімейним кодексом України визначено право та способи захисту у спорах про стягнення аліментів, а також у спорах про стягнення заборони з аліментів.
Відповідно до частин першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України (далі - СК України) способи виконання обов`язків батьків утримувати дитину (аліменти) визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із ними, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч. 3 ст. 194 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.
Згідно з частиною першою статті 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 487/4219/20 зазначено, що у частинах першій, третій та восьмій статті 71 Закону № 1404-VIII закріплено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Частиною першою статті 446 ЦПК України визначено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.
У той же час частина п`ята статті 372 КАС України встановлює що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Рішення про стягнення аліментів ухвалено в порядку цивільного судочинства, відкрито виконавче провадження та винесено постанову про звернення стягнення у порядку виконання судового рішення, відповідно процесуальні питання щодо виконання такого судового рішення вирішуються відповідним судом (цивільної юрисдикції).

Відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом, і такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 20 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Частина шоста статті 21 КАС України також встановлює правило, відповідно до якого не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, процесуальний закон встановив правило підсудності справ про стягнення (виплату) заборгованості зі сплати аліментів на виконання судового рішення та щодо розміру такої заборгованості.

Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

З огляду на зазначене, обґрунтування позовних вимог наявною заборгованістю по сплаті аліментів судом не береться до уваги, адже таке питання може бути окремим предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази на підтвердження правомірності дій та докази, долучені в обґрунтування позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Розподіл удових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 21.02.2025.

Суддя О.В. Царікова