Справа № 300/223/25
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2025 р. справа № 300/223/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біньковської Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Куфлюк Н.А., звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 відповідно до змісту якого просить: визнати протиправними дії щодо не звільнення за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України; зобов`язати прийняти рішення про звільнення за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень, здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся з рапортом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». На підтвердження вказаного позивач додав до рапорту копії рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024, свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 , свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 , копію паспорту громадянина України. Позивач стверджує, що відповідач протиправно відмовив у звільненні позивача із військової служби, оскільки він має право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме як військовослужбовець, який самостійно виховує і утримує дітей віком до 18 років. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Військова частина НОМЕР_1 скористалася правом подання відзиву на позов, в якому стосовно задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що документами, які підтверджують факт самостійного виховання батьком дитини (дітей) віком до 18 років є свідоцтво про народження дитини (дітей) та один з нижченаведених документів: рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Вважає, що оскільки мати дитини не позбавлена батьківських прав, тому відсутні підстави стверджувати, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.33).

Заяв про розгляд справи з викликом сторін суду не надходило. У відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 в цивільній справі №351/1635/24, яке набрало законної сили 11.11.2024, шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 13 січня 2018 року Луцьким районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 5 розірвано. Встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17).

02.12.2024 позивач звернувся із рапортом до командира взводу зв`язку стрілецького батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами, а саме: коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду (а.с.36).

До рапорту позивач додав документи згідно з переліком, зокрема належним чином засвідчені копії: свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 від 30.01.2023, свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_4 від 14.02.2022, паспорта громадянина України, рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 (а.с.36-44).

Військова частина НОМЕР_1 листом від 04.12.2024 №3423 повідомила позивача про те, що розірвання шлюбу між батьками, визначення місця проживання дитини з одним із батьків, як в цьому випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дитини та, відповідно, бути підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту «3» частини 12 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Зазначено, що у цьому випадку відсутні будь-які фактичні дані, що матір дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, щоб свідчило про самостійне виховання дитини віком до 18 років. Вказано, що оскільки матір дітей не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_1 є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину. Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, тому розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини із батьком, не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту «2» частини 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», що свідчить про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби та правомірність повернення рапорту на доопрацювання (а.с.14).

Суд при вирішенні цієї справи застосовує нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі також - Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною 12 статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану зокрема військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі також - Порядок №1153/2008) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454 (надалі також - Інструкція №170).

Згідно з підпунктом 19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцями, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, зник безвісти, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України подаються: копія свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи; один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Аналіз вищенаведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 14.02.2022 та серії № НОМЕР_3 від 30.01.2023. Матір`ю дітей згідно вказаних свідоцтв зазначена ОСОБА_5 (а.с.15-16).

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 в цивільній справі №351/1635/24, яке набрало законної сили 11.11.2024, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідач не задовольнив рапорт позивача щодо звільнення з військової служби через відсутність доказів ухилення матері вказаних дітей від виконання батьківських обов`язків або позбавлення її батьківських прав.

Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III (надалі також - Закон № 2402-III) передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналіз вищезазначених положень свідчить, що розірвання шлюбу між батьками, а також встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей не скасовує обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 в цивільній справі №351/1635/24 встановлено наступне: «…13.01.2018 року сторони по справі зареєстрували шлюб, ще підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5 , а/з № 5, дата видачі 13.01.2018 року виданого Луцьким районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Від спільного шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , а/з № 2, дата видачі 14.02.2022 року) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , а/з № 1, дата видачі 30.01.2023 року. На даний час позивач та діти ОСОБА_6 разом проживають в АДРЕСА_1 . Відповідач хоча зареєстрована за вищевказаною адресою та разом із дітьми та чоловіком не проживає з січня 2024 року. Із дослідженої заяви поданої відповідачкою 04.09.2024 року через канцелярію судом встановлено, що на даний час остання не може належним чином забезпечити всіма належними умовами прожиття своїх дітей, їхнє виховання та утримання забезпечує ОСОБА_1 , останній є хорошим та люблячим батьком. Із заяви свідка ОСОБА_7 від 04.09.2024 року, яка є подругою сім`ї відомо, що позивач самостійно виховує та утримує своїх доньок, піклується про них. Відповідно до заяви свідка ОСОБА_8 , яка є сусідкою ОСОБА_1 , встановлено, що сторони разом не проживають, дружина позивача абсолютно не цікавиться малолітнім доньками, а позивач самостійно виховує та утримує дітей…».

Суд враховує, що факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (яким виповнилося три та два роки, відповідно) Снятинським районним судом Івано-Франківської області встановлено виключно на підставі заяви матері дітей та свідчень свідків (подруги сім`ї та сусідки позивача).

Водночас, питання обов`язку щодо подальшого самостійного виховання та утримання дітей позивачем за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини або позбавлення батьківських прав матері зазначеним судовим рішенням не вирішувались.

Суд зауважує, що проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні та утриманні дитини.

За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Суду не надано доказів того, що позивач звертався до суду про стягнення аліментів з матері на утримання дітей та доказів наявності заборгованості зі сплати аліментів.

Також відсутні докази наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання та утримання дитини.

Відтак, суд погоджується із доводами відповідача, що рішення суду про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 двох доньок, яке позивач долучив до рапорту про звільнення з військової служби, в спірному випадку не є належним доказом того, що лише позивач, як батько дітей зобов`язаний в подальшому самостійно без участі матері виховувати та утримувати дітей, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє матір від виконання батьківського обов`язку щодо участі у вихованні та утриманні дітей.

Між тим доказів того, що мати дітей позбавлена батьківських прав, та відповідно позбавлена обов`язку щодо виховування та утримувати дітей або не може виховувати обумовлених дітей через інші обставини, що свідчило б про необхідність в подальшому самостійного виховання виключно позивачем неповнолітніх дітей, останнім не надано.

Суд також звертає увагу й на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття "самостійне виховання дітей одним з батьків".

Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №693 від 07.07.2021, містить визначення термінів "одинока мати" та "одинокий батько".

Так, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Таким чином, з огляду на зазначене вище суд зауважує, що оскільки матір дітей не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком та зобов`язаний в подальшому самостійно виховувати та утримувати неповнолітніх дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.09.2022 у справі №580/251/21 сформував наступний висновок: «для визнання статусу "одинокої матері" необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує».

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Системний аналіз викладеного дає підстави для висновку, що для набуття статусу "одинока матір", "одинокий батько", необхідні два факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Суд зауважує, що батька можна визнати таким, що виховує дітей самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері та що мати позбавлена у правах та обов`язку щодо виховання та утримання дітей.

За вказаних обставин суд доходить висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, який зобов`язаний самостійно виховувати та утримувати свої неповнолітніх дітей у зв`язку з фактичним припиненням у матері обов`язку щодо їх виховання та утримання та наявності підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.