Справа № 440/5681/25
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/5681/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 27.01.2024 №46 про відмову у перерахунку пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період відпустки, що надавалась ОСОБА_1 як молодому спеціалісту, яка направлялася на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи, фактичною тривалістю з 04.07.1978 по 31.07.1978 та період роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 у військовій частині НОМЕР_1 .

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі також відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 05.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні); звільнено позивача від сплати судового збору.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що в оскаржуваному рішенні Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не зараховано до страхового стажу позивача період з 01.01.1992 по 29.05.1992 з підстави того, що що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Однак, позивач стверджувала, що вказані обставини не стосуються періоду трудової діяльності ОСОБА_1 , що мали місце в період дії вказаної Угоди. Більш того, ОСОБА_1 працювала у спірний період на території Республіки Казахстан (військова частина знаходиться на космодромі Байконур), а не на території російської федерації.

Крім того, позивач зауважувала, що у спірному рішенні без викладу підстав і обгрунтування фактично не зараховано період відпустки, що надавалась ОСОБА_1 як молодому спеціалісту, яка направлялася на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи, тривалістю з 04.07.1978 по 31.07.1978.

Відповідач позов не визнав, у поданому 20.05.2025 відзиві представник відповідача зазначала, що за результатами розгляду заяви позивача, доданих до неї документів та наявних відомостей, до страхового стажу не зараховано період з 01.01.1992 по 29.05.1992 у Російській Федерації, зазначені у трудовій книжці НОМЕР_2 , заповненій 01.08.1978. Пояснювала, що станом на дату звернення позивача зі заявою про перерахунок пенсії та прийняття спірного рішення був відсутній міжнародний договір з Російською Федерацією з приводу пенсійного забезпечення, а відтак положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення, в тому числі щодо визнання стажу, не поширюються на стаж, набутий громадянами України на території Російської Федерації.

У період відсутності відповідного нормативно-правового акта, що регулює порядок дій, який застосовується при призначенні та перерахунку пенсій громадянам, які проживали чи працювали на території Російської Федерації, до страхового стажу зараховуються лише періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31.12.1991.

Крім того, у позовній заяві позивач також просить зарахувати до її страхового стажу період відпустки з 04.07.1978 по 31.07.1978, як молодого спеціаліста, яка направлялась на роботу по закінченні навчального закладу до початку роботи. Разом з тим, зазначений період належним чином не вмотивований у позовній заяві, матеріали позову не містять жодних доказів, що підтверджують перебування у відпустці з 04.07.1978 по 31.07.1978.

За таких обставин, на думку представника відповідача, органом Пенсійного фонду прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 20.01.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зі заявою про перерахунок (допризначення) пенсії шляхом зарахування до страхового стажу періоду відпустки з 04.07.1978 по 31.07.1978 та періоду роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 та.

З урахуванням принципу екстериторіальності заяву та документи ОСОБА_1 було передано на розгляд ГУПФУ у Вінницькій області.

Рішенням ГУПФ України у Вінницькій області від 27.01.2024 №46 ОСОБА_1 відмовлено перерахунку пенсії за віком.

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в рішенні від 27.01.2024 №46 зазначило, що страховий стаж особи становить 19 років 5 місяців 25 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи зазначені в трудовій книжці НОМЕР_2 , дата заповнення 01.08.1978 в російській федерації з 01.01.1992 по 29.05.1992, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому до стажу, в тому числі пільгового, зараховуються періоди роботи на території РФСР по 31.12.1991.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У відповідності до частини 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Висновки щодо правозастосування

У даному адміністративному спорі відповідач піддав сумніву наявність страхового стажу:

- з 01.01.1992 по 29.05.1992, зазначеного в трудовій книжці НОМЕР_2 , дата заповнення 01.08.1978, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992;

- з 04.07.1978 по 31.07.1978, у спірному рішенні зазначений період (підстави його незарахування) - не описані.

Щодо незарахування періоду роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 29.05.1992, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Судом досліджено копію трудової книжки позивача та встановлено, що записи про спірний у трудовій книжці НОМЕР_2 заповнені відповідно до вимог Інструкції №58 та містять всі необхідні записи, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких позивач ОСОБА_1 прийнята на таку роботу. Окрім того, запис про звільнення містить відтиск печатки військової частини та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватися в їх достовірності.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Як передбачено частиною другою статті 4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м.москві.

Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Таким чином, посилання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, покладені в основу спірного рішення від 27.01.2025, на ту обставину, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки вказані обставини не стосуються періоду трудової діяльності ОСОБА_1 , що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Більш того, відповідач ані у спірному рішенні, ані у відзиві на позов не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 працювала у спірний період на території Республіки Казахстан (військова частина знаходиться на космодромі Байконур), а не на території російської федерації. Зазначене підтверджується даними з мережі інтернет, які є в загальному доступі.

Відтак період роботи ОСОБА_1 з 01.01.1992 по 29.05.1992 підтверджений даними трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1978 та протиправно не зарахований відповідачем до страхового стажу позивача.

Щодо незарахування періоду відпустки з 04.07.1978 по 31.07.1978 як молодому спеціалісту, яка направлялася на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи, зазначає таке.

В трудовому законодавстві у спірний період діяла норма, згідно якої всім молодим спеціалістам, які направляються на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи надається одномісячна відпустка (Постанова Раднаркому СРСР від 16.09.1930 року).

Відпустка, що надавалась молодому спеціалісту, як і відпустки, що надаються щорічно працівнику згідно трудового законодавства, відносилась до трудової діяльності, тому у переліку періодів, що зараховуються до стажу, окремо відпустки не виділяються. Аналогічна норма передбачалась і Положенням про персональний розподіл молодих спеціалістів, які закінчили вищі та середні спеціальні навчальні заклади, затвердженим 18.03.1968 року Міністерством вищої та середньої освіти СРСР.

Записами трудової книжки НОМЕР_2 підтверджено, що у період з 01.09.1975 ОСОБА_1 навчалася в Губкинському гірському технікумі. Після закінчення навчання позивач перебувала у відпустці з 04.07.1978 по 31.07.1978, як це було передбачено наказом Міністерства вищої і середньої освіти СРСР від 18.03.1968 року №220, після чого була зарахована згідно наказу №147 від 01.08.1978 до військової частини НОМЕР_1 на посаду економіста.

Підтвердженням того, що робота у військовій частині НОМЕР_1 була першим місцем роботи, є дата заповнення трудової книжки ОСОБА_1 01.08.1978 саме військовою частиною НОМЕР_1 , куди ОСОБА_1 була направлена після завершення навчання.

На противагу доводам відповідача про те, що матеріали позову не містять жодних доказів перебування ОСОБА_1 у відпустці як молодого спеціаліста, суд зазначає таке.

Дійсно, у позивача відсутня (не збереглася) копія наказу 1978 року про надання їй відпустки як молодому спеціалісту, що мало місце 46 років тому.

Однак, така відпустка надавалася в силу вимог Постанови Раднаркому СРСР від 16.09.1930 та Положення про персональний розподіл молодих спеціалістів, які закінчили вищі та середні спеціальні навчальні заклади, затвердженого 18.03.1968 року Міністерством вищої та середньої освіти СРСР.

Тобто, Постановою та Положенням, чинними на 1978 рік, було передбачено як обов`язковість надання відпустки молодим спеціалістам після завершення навчання, так і обов`язковість зарахування відпустки до трудового стажу.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отож, відповідач протиправно не зарахував період відпустки з 04.07.1978 по 31.07.1978 до страхового стажу ОСОБА_1 та не зазначив про відмову в його зарахуванні

Крім того, суд зауважує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не здійснено жодних дій щодо отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів.

З наведеного суд дійшов висновку, що у випадку якщо поданих позивачем документів про перерахунку пенсії було недостатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково.

Враховуючи фактичні обставини даної справи, суд вважає, що зарахування періодів відпустки, що надавалась ОСОБА_1 як молодому спеціалісту, яка направлялася на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи, фактичною тривалістю з 04.07.1978 по 31.07.1978 та періоду роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 у військовій частині НОМЕР_1 , до страхового стажу є варіантом правомірної поведінки, від якого відповідач безпідставно ухилився, тому це питання не може бути віднесено до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства.

Права позивача порушені саме рішенням відповідача від 27.01.2025 №46 про відмову у перерахунку пенсії.

За таких обставин суд, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає належним та необхідним способом захисту порушеного права позивача визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у перерахунку пенсії від 27.01.2025 №46.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Оскільки суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії (зарахування стажу) - належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період відпустки, що надавалась ОСОБА_1 як молодому спеціалісту, яка направлялася на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи, фактичною тривалістю з 04.07.1978 по 31.07.1978; та період роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 у військовій частині НОМЕР_1 .

Таким чином позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивач звільнена від сплати судового збору ухвалою суду від 05.05.2025.

Вирішуючи питання стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, 02.04.2025 між гр. ОСОБА_1 (клієнт) та ОСОБА_2 (адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з пунктом 4 умов Договору від 02.04.2025 сторони домовилися, що розмір гонорару визначено в сумі 5000 грн.

Актом приймання-передачі правничих послуг від 28.04.2025 підтверджено факт надання таких правничих послуг:

- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - загальна вартість 1000,00 грн;

- підготовка адміністративного позову - загальна вартість 4000,00 грн.

Факт сплати ОСОБА_1 за надані правничі послуги підтверджується квитанцією від 28.04.2025.

Оцінюючи обґрунтованість розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, суд зменшує заявлені до відшкодування витрати в межах розгляду справи до 3000,00 грн.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ у Вінницькій області підлягають стягненню на користь позивача витрати, понесені ним на оплату професійної правничої допомоги, у сумі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, Вінницька область, 21005, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у перерахунку пенсії від 27.01.2025 №46.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період відпустки, що надавалась ОСОБА_1 як молодому спеціалісту, яка направлялася на роботу по закінченні навчального закладу, до початку роботи, фактичною тривалістю з 04.07.1978 по 31.07.1978; та період роботи з 01.01.1992 по 29.05.1992 у військовій частині НОМЕР_1 .

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 частину витрат на оплату професійної правничої допомоги, у сумі 3000,00 грн (три тисячі гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С. Шевяков