Справа № 160/10693/25
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
11.04.2025 ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просила:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
16.04.2025 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 30.04.2025 відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та витребувані матеріали, які були на розгляді при прийнятті спірного рішення стосовно позивача.
06.05.2025 в системі «Електронний суд» надійшов відзив ГУ ПФУ у Волинській області, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування, посилався на те, що за результатами розгляду заяви позивача ГУ ПФУ у Волинській області прийняло рішення від 30.01.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, у зв`язку з відсутністю страхового стажу необхідної тривалості згідно поданих заявником документів. Страховий стаж позивача становить 28 років 11 місяців 08 днів (для права - 29 років 09 місяців 20 днів). За поданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 29.07.1983, оскільки титульна сторінка документу містить нечіткий відбиток печатки, неможливо ідентифікувати назву підприємства, яким було видано документ (порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників). Крім того, додатковими документами необхідно підтвердити періоди роботи з 31.08.1987 по 29.06.1989 (у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці відомостей щодо реорганізації/перейменування підприємства) та з 04.07.1989 по 11.01.1994 (оскільки запис про прийняття містить виправлення). Оскільки позивачем не надано відповідних доказів щодо підтвердження факту роботи у спірний період, а тому дії відповідача є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції та Законах України.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 22.01.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Так, в рішенні зазначено, що згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, диплом про навчання, дані персоніфікованого обліку), страховий стаж позивача складає 28 років 11 місяців 08 днів при необхідному стажі 29 років 09 місяців 20 днів.
До страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 29.07.1983, оскільки титульна сторінка документу містить нечіткий відбиток печатки, неможливо ідентифікувати назву підприємства, яким було видано документ (порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників).
Крім того, додатковими документами необхідно підтвердити періоди роботи з 31.08.1987 по 29.06.1989 (у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці відомостей щодо реорганізації/перейменування підприємства) та з 04.07.1989 по 11.01.1994 (оскільки запис про прийняття містить виправлення).
Отже, спір між сторонами виник з підстав неправомірності відмови відповідача у зарахуванні певного періоду роботи позивача до страхового стажу та як наслідок, ухвалення рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 04.06.2019 року №2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй. Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012). За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011. Держава Україна, як учасниця Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, визнає право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування, і може встановлювати тільки такі обмеження цього права, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це сумісно з природою зазначеного права, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі, передбачено ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж-період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній.
Даним Порядком (пункт 3) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові розрахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду у той чи інший період роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
У постанові Верховного Суду від 17.09.2024 року у справі № 440/4164/23 суд зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивачки, які дають їй право на призначення пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця.
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23 зазначив, що запис у трудовій книжці не є безумовним доказом про період роботи особи у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відповідної інформації; неправильне оформлення печатки підприємства може вказувати на неточності в трудовій книжці та ставити під сумнів достовірність відомостей про зазначені в ній періоди роботи; у разі виявлення неточностей у трудовій книжці для підтвердження трудового стажу можна використовувати дані з реєстрів, довідки, виписки, трудові договори та інші відповідні документи, які містять відомості про періоди роботи.
З трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 від 29.07.1983 вбачається, що на першій сторінці дійсно міститься печатка, яка є нерозбірливою.
Відповідно до 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Отже, печатка на першій сторінці має відповідати печатці, яка міститься на першому записі в трудовій книжці про періоди роботи.
Записи, вчинені першими в трудовій книжці позивача (№ 1,2) містять належний відбиток печатки, з якого вбачається, що позивач прийнята у Дніпропетровську об`єднану дирекцію магазинів культурно-побутових товарів, а тому враховуючи відсутність у відповідача доказів, які спростовують належність трудової книжки серія НОМЕР_1 саме позивачу, суд вважає необґрунтованою відмову в частині не зарахування позивачу страхового стажу за цією трудовою книжкою.
Що стосується незарахування періодів роботи з 31.08.1987 по 29.06.1989 (у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці відомостей щодо реорганізації/перейменування підприємства) та з 04.07.1989 по 11.01.1994 (оскільки запис про прийняття містить виправлення), суд вважає необхідним зазначити наступне.
Так, 31.08.1987 позивач прийнята продавцем магазину № 17 (запис № 5, наказ № 76»к» від 31.08.1987) та звільнена 29.06.1989 ( запис № 6, наказ 33 від 29.06.1989). Дані записи містять підпис уповноваженої особи та печатку Дніпропетровського обласного оптово-роздрібного об`єднання фірма «Меблі».
Дійсно, відповідно до п. 2.15 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то», а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Разом з тим, відповідач у своєму відзиві не зазначив, на підставі яких доказів ним зроблено висновок, що фірма, де працювала позивач була реорганізована або перейменована.
04.07.1989 позивач прийнята комірником на пром. Склад № 2 ( запис № 7, наказ № 75-к від 04.07.1989) та звільнена за ст. 38 КЗпП України ( за власним бажанням) (запис № 8 від 11.01.1994, наказ № 3-к від 11.01.1994.
Оскільки трудова книжка позивача містить записи про його роботу та про звільнення за період з 04.07.1989 по 11.01.1994, в силу положень чинного законодавства позивач не несе відповідальності за правильне оформлення трудової книжки, а тому наявність виправлень в даті наказу про прийняття позивача на роботу, не може бути наслідком незарахування цього періоду до страхового стажу.
Окрім того, в силу положень ч. 2, 3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ГУ ПФУ у Волинській не було здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності записів трудової книжки, які не були зараховані до страхового стажу позивача, необхідного для призначення пенсії за віком
Одночасно, суд вважає необхідним обрати для позивача ефективний спосіб захисту, що передбачено ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 9 КАС України, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи по трудовій книжці серія НОМЕР_1 , в тому числі з 31.08.1987 по 29.06.1989 та з 04.07.1989 по 11.01.1994.
Зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 30.01.2025 вбачається, що позивач має загальний страховий стаж 28 років 11 місяців 08 днів при необхідних 29 роках 09 місяцях 20 днях ( різниця становить 10 місяців 14 днів).
Приймаючи до уваги, що судом зобов`язано зарахувати до страхового стажу позивача період, який є більшим ніж 10 місяців 14 днів, суд доходить висновку, що позивач набула достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком, а тому суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому судом враховано, що у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1211грн. 20коп., що документально підтверджується квитанцією №BFU8-9B58-ET-4E від 11.04.2025.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1211грн. 20коп. з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи по трудовій книжці серія НОМЕР_1 , в тому числі з 31.08.1987 по 29.06.1989 та з 04.07.1989 по 11.01.1994.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець