Справа № 640/11847/22
Суддя: Черникова А.О.
Дата ухвалення: 2025-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2025 року Справа№640/11847/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черникової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2025 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл (далі-позивач) до Головного управління ДПС у Київській області (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень № 7409/0902, №7408/0902, №7407/0902 від 16 грудня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області №7409/0902, №7408/0902 та №7407/0902 від 16.12.2020 прийняті з порушенням норм податкового законодавства, на підставі необґрунтованих та непідтвердженими належними доказами висновків акту (довідки) про фактичну перевірку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку для звернення до суду з позовною заявою, в якій зазначити підстави, з яких позивач просить визнати їх поважними, разом з доказами поважності причин його пропуску.

1 вересня 2022 року на виконання вимог вказаної вище ухвали, позивачем було усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 6 вересня 2022 року:

- визнано пропущений позивачем строк звернення до адміністративного суду з поважних причин та поновлений пропущений строк звернення до адміністративного суду;

- відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позов не визнано та зазначено, що у відповідача були достатні правові підстави для винесення наказу та проведення фактичної перевірки, процедурних порушень під час проведення перевірки не допускалось. Також наголошено, що встановлені порушення вимог п.п. 230.1.1 п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України та ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (зі змінами та доповненнями) є обґрунтованими та не спростовані позивачем.

У відповіді на відзив позивач наголошував на хибності та безпідставності аргументів податкового органу у відзиві.

Законом України «Про внесення зміни до п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення», Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон № 3863-ІХ) викладено в новій редакції.

Так, приписами п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» установлено, що інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст.ст. 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16 вересня 2024 року №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).

Пунктом 22 Порядку № 399 встановлено, що на підставі отриманих примірників протоколу та переліку судових справ відповідальною особою протягом семи робочих днів після завершення автоматизованого розподілу судових справ передаються судові справи до судів, визначених за результатами автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2025 року, справу № 640/11847/22 передано для розгляду судді Черниковій А.О.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року адміністративна справа прийнята до провадження судді та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В період з 14 квітня 2025 року по 28 квітня 2025 року включно суддя Черникова А.О. перебувала у щорічній основній відпустці.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Головним управлінням ДПС у Київській області складено акт (довідку) про результати фактичної перевірки ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» з питань дотримання суб`єктами господарювання норм законодавства щодо виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, у тому числі наявністю ліцензій та реєстраторів розрахункових операцій, які знаходяться в місці торгівлі, тощо, № 130/10-36-09.00.10/39440179 від 04.11.2020.

У висновках вказаного акту зазначено про порушення платником податків:

- вимоги ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв тютюнових виробів та пального» від 19.12.95 р. № 481/95-ВР (зі змінами та доповненнями);

- п.п. 230.1.2. п. 230.1. ст. 230 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (зі змінами та доповненнями).

На підставі атку перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №7407/0902 від 16.12.2020 за порушення п.п. 230.1.2. п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 1 000 000, 00 грн;

- №7408/0902 від 16.12.2020 за порушення п.п. 230.1.2. п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 120 000, 00 грн;

- №7409/0902 від 16.12.2020 за порушення ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 250 000, 00 грн.

Позивачем подано до Державної податкової служби України скаргу № 01/01-21 від 04.01.2021 на податкові повідомлення - рішення ГУ ДПС у Київській обл. №7409/0902, №7408/0902 та №7407/0902 від 16.12.2020.

За результатами розгляду скарги рішенням ДПСУкраїни № 3432/6/99-00-06-03-02-06 від 22 лютого 2022 року оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишено без змін, аскаргу без задоволення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Як свідчать матеріали справи, на підставі п.п. 80.2.5. п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України, згідно з наказом ГУ ДПС у Київській області від 02.10.2020 № 1483 та згідно з направленнями на проведення фактичної перевірки від 09.10.2020 №№ 1048, 1049 посадовими особами ГУ ДПС у Київській області проведена фактична перевірка об`єкту за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова, 6.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пунктом 80.1 статті 80 Податкового кодексу України визначено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пункту 80.2 статті 80 Кодексу фактична перевірка, може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Відповідно до підпункту 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 Кодексу фактична перевірка може проводитися у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

З вищевказаного аналізу слідує, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною обставиною з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

Зважаючи на наведене, п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України визначені дві окремі групи правових підстав для проведення фактичної перевірки: "наявність та/або отримання інформації про порушення вимог законодавства ..." та "здійснення функцій, визначених законодавством ...".

Тобто, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводили фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

Як встановлено судом, на підставі наказу відповідача перевірка була призначена з метою здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального.

У даному випадку, за висновком суду достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Зазначений висновок узгоджується із правовими позиціями, висловленими в постановах (Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі №815/1978/18, від 5 листопада 2018 року у справі №803/988/17, від 20 березня 2018 року у справі №820/4766/17, від 22 травня 2018 року у справі №810/1394/16.

Пунктом 81.1 статті 81 Кодексу передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дача початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку.

- направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні па перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Перед початком перевірки посадовими особами ГУ ДПС у Київській області пред`явлені документи, визначені п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України, начальнику складу паливно - мастильних матеріалів ТОВ «Софія Ойл» ОСОБА_1 .

Отже, твердження позивача стосовно того що, ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» дізналось про мету і підстави фактичної перевірки 09.12.2020 отримавши лист №33517/10/10-36-09-00-10яким було направлено копію наказу від 02.10.2020 № 1483 та витягу з Додатку № 1 у відповідь на запит Товариства не відповідає дійсності, оскільки перед початком проведення фактичної перевірки працівниками ГУ ДПС у Київській області надані пред`явлені документи, визначені п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу, доказом того є те що представник позивача начальнику складу паливно - мастильних матеріалів ТОВ «СофіяОйл» ознайомився та зробив відповідний запис.

Відтак, пред`явлення уповноваженому представнику ТОВ «Софія Ойл» до перевірки наказу від 02.10.2020 № 1483 «Про проведення фактичних перевірок» та витягу з Додатку № 1 до наказу ГУ ДПС у Київській області від 02.10.2020 № 1483 «Про проведення фактичних перевірок» не суперечить нормам чинного законодавства, оскільки інформація у додатку №1 до наказу ГУ ДПС у Київській області від 02.10.2020 № 1483 належить до Переліку відомостей, які містять службову інформацію в органах ДПС (має ідентифікаційні ознаки суб`єктів господарювання), відтак робиться витяг із зазначеного додатку окремо на кожний об`єкт перевірки (суб`єкт господарювання), що було здійснено контролюючим органом.

Щодо доводів позивача про те, що додаток до наказу, який є його невід`ємною частиною, не містить печатки, підпису уповноваженої особи суд зазначає, що за відсутності законодавчо закріпленої норми скріплення витягу з додатку до наказу про проведення перевірки печаткою та підписом уповноваженої особи, витяг з додатку № 1 до наказу від 02.10.2020 № 1483 виготовлено з дотриманням процедури формування витягу з службового документа.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес, як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Не кожен дефект акта призводить до його неправомірності.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

За даних обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач не порушував прав позивача, заявлених у позові, позаяк, наказ на проведення фактичної перевірки не містить дефектів, які давали б підстави стверджувати про незаконність призначення такої перевірки, останній відповідає визначеним ПК України повноваженням контролюючого органу та давав підстави для допуску до фактичної перевірки, адже контроль за обігом підакцизними товарами покладено саме на податковий орган.

При цьому, посилання на порушення процедури розгляду заперечень позивача на акт перевірки/податкові повідомлення-рішення та на порушення строків розгляду скарг не беруться судом до уваги та не підлягають оцінці, оскільки не можуть бути підставою для скасування спірних податкових повідомлень-рішень, позаяк відповідачем надано оцінку доводам скарги позивача, а порушення строків розгляду невідміняє факту встановлених порушень.

Щодо суті встановлених порушень суд зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України є Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 р. № 481/95-ВР (далі - Закон № 481/95-ВР).

Згідно з п.п. 14.1.212. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України реалізація пального для Цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального з переходом права власності на таке пальне чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам."

Відповідно до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1 000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10 000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

Підпунктом 14.1.224 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

У пункті 230.1 статті 230 Податкового кодексу України зазначено, що акцизні склади та акцизні склади пересувні утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходження до бюджету акцизного податку.

Відповідно підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати:

а) усі розташовані на акцизних складах витратоміри-лічильники спирту етилового у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників обсягу виробленого спирту етилового;

б) усі акцизні склади - у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Судом установлено, що ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» як суб`єкт господарювання, який здійснює діяльність з оптової торгівлі пальним, отримало Ліцензію на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі р/н 00388 від 01.07.2019 та Ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) р/н 000048 від 10.02.2020 (місце зберігання Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова, 6).

З огляду на вищевикладене, вимоги підпункту 230.1.2. пункту 230.1. статті 230 Податкового кодексу України не розповсюджуються на місце зберігання пального за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Промислова, 6, яке використовується ТОВ«СОФІЯ ОЙЛ» на підставі Договору №01/11-2018 оренди ємностей для зберігання паливно-мастильних матеріалів від 01.11.2018.

Таким чином, ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» не є розпорядником акцизного складу, а ємності, котрі використовує для зберігання та власного користування, не підпадають під визначення «акцизний склад» (пп. 14.1.6. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України), що в свою чергу не встановлює вимог до обладнання витратомірами-лічильниками таких ємностей.

Щодо висновків податкового органу про реалізацію пального суд зазначає наступне.

Як вказано контролюючим органом, що під час перевірки реалізовано бензин автомобільний А-95- Євро 5-Е5 в кількості 20,00 л по ціні 21,00 грн» за 1 літр, на загальну суму 420,0 грн, що підтверджується фотофіксацією. Зокрема, відповідачем зазначено, що фотофіксацією підтверджується факт реалізації пального ОСОБА_1 (начальником складу паливо - мастильних матеріалів) ТОВ «Софія Ойл» та проведення розрахункової операції з реалізації пального.

Оскільки, на торговому об`єкті РРО відсутній, розрахунковий документ перевіряючим не надано. Зазначено, що контрольна розрахункова операція непроводилась, оскільки товар придбався за власні кошти та для власних потреб.

За наслідком вказаного, відповідач виснував, що встановлено факт розрахункової операції та реалізації пального ТОВ «Софія Ойл» за відсутності діючої ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, чим порушено ст.15 Закону України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» із змінами та доповненнями.

Відповідно до п.п. 14.1.1411 Податкового кодексу України, пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у п.п. 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу.

Місце роздрібної торгівлі пальним - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для роздрібної торгівлі а/або зберігання пального на праві власності або користування.

Роздрібна торгівля пальним - діяльність із придбання або отримання та подальшого продажу або, відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з автозаправної станції / автогазозаправної станції / газонаповнювальної стан дії / газонаповнювального пункту та інших місць роздрібної торгівлі через паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки (стаття 1 Закону № 481).

Згідно з п.п. 14.1.212. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України реалізація пального для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального з переходом права власності на таке пальне чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Відповідно до ст. 15 Закону № 481 роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами, або пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензійна роздрібну торгівлю.

Статтею 15 Закону № 481 встановлено, що суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним

- одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання.

Ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п`ять років. Імпорт або експорт пального здійснюється за наявності у суб`єкта господарювання, що імпортує або експортує пальне, ліцензії на право виробництва або зберігання, або оптової чи роздрібної торгівлі пальним.

Відповідно до ст. 1 Закону № 481 ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; Ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п ять років.

Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання, до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (роздрібна торгівля пальним).

Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним. - У заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в органах державної фіскальної служби.

У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю пальним суб`єктом господарювання зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-катових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.

Відповідно до акту фактичної перевірки встановлено, що співробітниками ГУ ДПС у Київській області проведена контрольно-розрахункова операція за адресою: 08132, м.Вишневе, вул. Промислова, 6, а саме придбано бензин автомобільний А-95-Євро 5-Е5 код УКТ ЗЕД .

Водночас, суд бере до уваги, що за адресою: 08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 6 знаходиться нафтобаза ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», у якої ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» орендує ємності для зберігання паливно-мастильних матеріалів №1, №11 та №12. Окрім позивача за вказаною адресою провадять свою діяльність ряд суб`єктів господарювання, зокрема, TOB «МЕХ ІНВЕСТ ПЛЮС»; ТОВ «ВІТ-Україна»; ТОВ «ДОРБУД СЕРВІС ГРУП»; ДП «Київський облдорупр» Філія «Києво-Святошинське рай.»; TIR-24 та ПЕРВИНА ПРОФСПІЛКОВА ОРГАНІЗАЦІЯ СПЕЦАВТОБАЗА КИЇВСЬКОГО ОБЛАВТОДОРУ.

При цьому, з наведених в акті фактичної перевірки обставин, на які посилаються співробітники ГУ ДПС у Київській області, неможливо достеменно встановити кому та ким було реалізовано пальне А-95 -Євро 5-Е5 код УКТ ЗЕД , кому належить реалізоване пальне, яким чином проводився налив та розрахунок за реалізоване пальне, яким чином поверталось реалізоване пальне на виконання вимог п. 20.1.11 ст. 20 ПК України.

Фотографії, на які посилається відповідач, як на підтвердження факту реалізації пального, до матеріалів справи не долучено.

Таким чином, контролюючим органом не доведено здійснення позивачем продажу пального та контрольноїрозрахункової операції, а отже в цій частині висновки акту перевірки не підтверджуються жодними фактичними та належними даними.

Відповідно до п. 1281.2. ст. 1281 Податкового кодексу України відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реагізації пального та спиту етилового платником податку-розпорядником акцизного складу тягне за собою накладення штрафу в розмірі 1 000 000 гривень.

Пунктом 1281.1. ст. 1281 Податкового кодексу України визначено, що за необладнання та/або відсутність реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі рівнеміра-лічильника на введеному в експлуатацію резервуарі, розташованому на акцизному складі, та/або витратоміра-лічильника на місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованого на акцизному складі, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 20 000 гривень за кожний необладнаний резервуар та/або незареєстрований рівнемір-лічильник, а також за кожне необладнане місце відпуску пального наливом з акцизного складу.

Абзацом дев`ятим частини другої ст.17 Закону України № 481/95-ВР визначено, що за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії до суб`єктів господарювання застосовується фінансова санкція у вигляді штрафу у розмірі 250 000,00 гривень.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених п. 128-1.2. ст. 128-1 Податкового кодексу України, п. 128-1.1. ст. 128-1 Податкового кодексу України, абзацом 9 частини 2 ст. 17 Закону України № 481/95-ВР.

Як наслідок, податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області №7409/0902, №7408/0902 та №7407/0902 від 16.12.2020 є протиправними та підлягають скасуванню.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті.

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 20 550,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжною інструкцією від 28.07.2022 № 6053.

Враховуючи задоволення позову, на користь позивача слід присудити понесені ним судові витрати в розмірі 20 550,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо поданої позивачем заяви щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятоїстатті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства Україниу разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

За правилами частини одинадцятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу до заяви додано договір на надання правової допомоги від 28.07.2022 № 164/22, платіжне доручення від 28.07.2022.

Згідно з п.3.2. договору розмір гонорару складається з наступних сум: збір, перевірка, належне засвідчення копій доказів по Справі Клієнта, 2 год. - 4 000 грн, складання позовної заяви, подача позовної заяви до суду, 8 год. - 16 000 грн, підготовка до підготовчих судових засідань, представництво інтересів Клієнта в підготовчому засіданні суду, - 2 год. 4 000 грн, підготовка до розгляду справи по суті. Представництво інтересів клієнта в судових засіданнях з розгляду справи по суті, 1 год.- 2 000 грн. Всього 26 000,00 грн.

Отже, дійсність юридичного факту понесення витрат на професійну правничу допомогу з боку позивача підтверджено належними доказами.

При цьому, зазначені в п. 3.2 договору роботи щодо збору, перевірки, належного засвідчення копій доказів по справі клієнта взагалі не можуть бути віднесені до витрат на правову допомогу.

Також не можуть бути взяті до уваги зазначені послуги щодо підготовки до підготовчих судових засідань, представництва інтересів Клієнта в підготовчому засіданні суду, підготовки до розгляду справи по суті; представництва інтересів клієнта в судових засіданнях з розгляду справи по суті, оскільки судові засідання в рамках даного спору не проводились.

За таких обставин, враховуючи обсяг та вартість заявлених до компенсації витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнути на його користь 16 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення № 7409/0902, №7408/0902, №7407/0902 від 16 грудня 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, буд. 5а, код ЄДРПОУ ВП 44096797) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» (місцезнаходження: 08131, Київська область, с. Софіївська Борщагівка, вул. Південна, буд. 7, корпус 3, кв. 208; ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 20 550,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 16 000,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-IX до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.О.Черникова