Справа № 380/20155/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року м. Львівсправа № 380/20155/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач-1/ ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач-2/ ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в якому просить:

«- визнати протиправною дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо не розгляду заяв, вимог ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо надання відстрочки по п. 13 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та щодо ненадання обґрунтованої відповіді повідомлення письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 забезпечити право ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 на відстрочку по п. 13 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», належно розглянувши заяву та додатки та прийняти законне і обґрунтоване рішення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняти рішення, яким надати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 відстрочку від призову за мобілізацією на підставі абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», враховуючи той факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , здійснює постійний догляд за матір`ю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 іпн код НОМЕР_1 ), яка згідно Довідки МСЕК серія 12ААГ № 372612 являється особою з інвалідністю 2 група загальне захворювання, потребує постійного стороннього догляду;

- стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, зокрема витрати на правову допомогу в попередній сумі 17000,00 грн».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що здійснює догляд за матір`ю ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), яка згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ № 372612 є особою з інвалідністю другої групи (загальне захворювання) та потребує постійного стороннього догляду, водночас у матері позивача відсутні інші особи, які можуть здійснювати такий догляд. Тож позивач відповідно до пункту 13 частини першої статті 23 Закону України 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543) не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 з проханням розглянути його заяву та оформити йому у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі Порядок № 560), довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Позивач під час первинного звернення надав відповідачу-1 акт від 16 серпня 2024 року про встановлення факту здійснення постійного догляду (постійного догляду) за матір`ю, яка згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ № 372612 є особою з інвалідністю другої групи (загальне захворювання) та потребує постійного стороннього догляду, а також всі інші необхідні документи. Проте відповіді на заяви позивача не надійшли. На адвокатський запит представника позивача відповідач-1 листом від 05 вересня 2024 року № 10174 повідомив про те, що позивачу було відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону № 3543, проте жодних обґрунтувань у листі не наведено, жодних пояснень не вказано, тож причини відмови позивачу не відомі. Жодного рішення про відмову позивач не отримував, причини відмови відповідачем-1 зазначені не були. Також позивач покликається на те, що «з дитинства хворіє діагнозом», стверджує про обов`язок відповідачів видати позивачу направлення на проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

З огляду на вказане з метою захисту свого порушеного права оскаржуваною поведінкою відповідачів позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Також у позовній заяві позивач зазначає, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу, які він очікує понести, становить 17000,00 грн.

Позиція відповідача-1 викладена у поясненнях щодо позову від 11 листопада 2024 року та відзиві на позовну заяву від 12 листопада 2024 року. Відповідач-1 вказує, що від ОСОБА_1 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 22 липня 2024 року надійшла заява від 11 липня 2024 року (вх. № 10268 від 22 липня 2024 року) про надання йому відстрочки на підставі пункту 13 статті 23 Закону № 3543. Заявою (доповненням) ОСОБА_1 від 19 серпня 2024 року, яка надійшла поштою на адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 22 серпня 2024 року (вх. № 12003 від 22 серпня 2024 року), надано акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 16 серпня 2024 року. Зазначену заяву та додатки до неї було подано на розгляд Комісії з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ІНФОРМАЦІЯ_8 (далі Комісія). За результатами зібраної у процесі перевірки інформації заява ОСОБА_1 від 19 серпня 2024 року про надання йому відстрочки від призову за мобілізацією з підстав догляду за матір`ю ОСОБА_2 як єдиним сином була розглянута 03 вересня 2024 року Комісією, яка ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки ОСОБА_1 з підстав, викладених у його заяві, оскільки у ОСОБА_2 є інші члени сім`ї окрім сина ОСОБА_1 , які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати та можуть здійснювати постійний догляд за матір`ю. Рішення Комісії викладено у протоколі засідання від 03 вересня 2024 року № 16. Після ухвалення рішення Комісія 04 вересня 2024 року надіслала на адресу ОСОБА_1 повідомлення (відповідь) про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (вих. № 10136 від 04 вересня 2024 року). Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_3 на скаргу ОСОБА_1 від 19 вересня 2024 року повторно 21 жовтня 2024 року надіслав йому повідомлення про відмову Комісією у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку з відсутністю підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543 (вих. № 12022 від 21 жовтня 2024 року). Комісія, керуючись вимогами Постанови № 560, вивчивши отриману заяву та додані до неї документи, оцінивши законність підстав для надання відстрочки, дійшла висновку про відсутність підстав для надання ОСОБА_1 відстрочки призову на військову службу під час мобілізації за пунктами 9, 13 частини першої статті 23 Закону № 3543. Крім цього, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру призовників військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», ОСОБА_1 з 07 листопада 2024 року перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_9 та 07 листопада 2024 року знятий з військового обліку військовозобов`язаних, у зв`язку з призовом на військову службу за мобілізацією. Отже, у спірних правовідносинах ІНФОРМАЦІЯ_3 діяв у межах чинного законодавства та відповідно до наданих йому повноважень.

З огляду на вказане у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзивах на позовну заяву від 15 листопада 2024 року (ідентичних за змістом). Відповідач-2 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не входить до складу комісії, утвореної при районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, тому не ухвалював жодного рішення щодо оформлення ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а таке рішення ухвалила ІНФОРМАЦІЯ_10 . Так, 03 вересня 2024 року за результатами зібраної інформації у процесі перевірки заява ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову за мобілізацією з підстав догляду за матір`ю ОСОБА_2 , розглянута ІНФОРМАЦІЯ_10 та нею ухвалено рішення про відмову у наданні такої відстрочки, оскільки в акті про встановлення факту здійснення особою догляду зазначено, що у ОСОБА_2 є інші члени сім`ї, окрім сина, а саме чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 та дві доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , які проживають окремо, не є військовозобов`язаними, однак за законом зобов`язані утримувати та можуть здійснювати постійний догляд за матір`ю. Вищевказане рішення Комісії оформлено протоколом засідання від 03 вересня 2024 року № 16. 04 вересня 2024 року на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення (відповідь) про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з відсутністю підстав, визначених законодавством.

З огляду на вказане у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідач-2 зазначає, що ця справа розглядається у порядку спрощеного провадження як справа незначної складності, без виклику сторін, матеріали справи не містять великого обсягу, а правовідносини, які є предметом розгляду в межах цієї справи, не є складними, що свідчить про те, що підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, а відтак заявлена до відшкодування сума є неспівмірною із складністю справи, у зв`язку з чим розмір понесених витрат на правничу допомогу просить зменшити.

22 листопада 2024 року позивач подав до суду клопотання від 21 листопада 2024 року про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, зокрема копії рапорту ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби з доданими до нього документами.

11 лютого 2025 року позивач подав до суду письмові пояснення від 10 лютого 2025 року, суть яких зводиться до того, що порушення прав та інтересів позивача продовжилося, позивач був мобілізований та наразі проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Позивач неодноразово звертався до військової частини із рапортами про звільнення з військової служби, проте отримував безпідставні відмови, з якими він не погоджується.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою суду від 01 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання позивача про звільнення, відстрочення або розстрочення сплати судового збору відмовлено.

Ухвалою судді від 01 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2024 року продовжено позивачу встановлений судом процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_7 пояснення щодо розгляду заяв позивача від 15 квітня 2024 року та від 19 серпня 2024 року та докази їх розгляду; витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_14 докази звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_14 щодо надання відстрочки та докази їх розгляду.

Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача-1 від 06 листопада 2024 року про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 звернувся до голови Комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою від 11 липня 2024 року та документами (вх. № 10268 від 22 липня 2024 року), в якій вказав, що здійснює догляд за матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , яка згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ № 372612 є особою з інвалідністю другої групи (загальне захворювання) та потребує постійного стороннього догляду, відсутні інші особи, які можуть здійснювати такий догляд. Також повідомив, що є тимчасово непридатним до військової служби за станом здоров`я на термін 6-12 місяців, оскільки з дитинства хворіє діагнозом. На підставі пунктів 2, 9 частини першої статті 23 Закону № 3543 просив розглянути цю заяву та оформити у визначеному Порядком № 560 порядку довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Надалі ОСОБА_1 звернувся до голови Комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою (доповненням) від 19 серпня 2024 року (вх. № 12003 від 22 серпня 2024 року), до якої долучив акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 16 серпня 2024 року. Цією заявою (доповненням) позивач також доповнив правову підставу для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, окрім пунктів 2, 9, зазначених у попередній заяві від 11 липня 2024 року, пунктом 13 частини першої статті 23 Закону № 3543.

Зазначені заяви та додані до них документи були розглянуті Комісією з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка 03 вересня 2024 року ухвалила рішення, оформлене витягом з протоколу засідання № 16, про відмову в наданні відстрочки ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю підстав.

Як зазначено у листі ІНФОРМАЦІЯ_7 від 21 жовтня 2024 року за вих. № 12022, наданому у відповідь на скаргу позивача від 19 вересня 2024 року, позивачу відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації згідно з поданими ним заявами у зв`язку з тим, що у матері позивача ОСОБА_2 є ще дві доньки, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати. Також у листі зазначено, що відповідне повідомлення про відмову в наданні відстрочки надіслано позивачу на його домашню адресу від 04 вересня 2024 року за вих. № 10136.

Позивач, уважаючи протиправною поведінку відповідачів щодо нерозгляду його заяв, вимог стосовно надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини першої статті 23 Закону України № 3543 та ненадання обґрунтованої відповіді, повідомлення письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку № 560, звернувся з цим позовом до суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з частиною сьомою статті 1 Закону № 2232 виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За змістом частини шостої статті 2 Закону № 2232 одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із статтею 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно зі статтею 2 Закону № 389 правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1).

Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює та визначає Закон № 3543, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 23 Закону № 3543 передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно з пунктами 2, 9, 13 частини першої статті 23 Закону № 3543 не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін 6-12 місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії);

зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації) визначено постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, якою затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок № 1487, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Підпунктом 8 пункту 1 Порядку № 1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема, особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами пунктів 56 - 57 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Для розгляду питань надання військовозобов`язаним, які перебувають на військовому обліку в розвідувальних органах, СБУ, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період наказами керівників відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ утворюються відповідні комісії. Надання військовозобов`язаним відстрочок комісіями, утвореними в розвідувальних органах, СБУ, здійснюється відповідно до цього Порядку.

За змістом пункту 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16 - 23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Відповідно до пункту 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, крім підстав, зазначених у пункті 2 частини першої, пунктах 3, 4, 5 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», здійснюється за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Додатком 5 до Порядку № 560 затверджено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі Положення, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Пунктом 7 Положення встановлено, що з метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з пунктом 8 Положення завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Пунктом 9 Положення встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, крім виконання функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення координують та здійснюють контроль за діяльністю підпорядкованих територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, контролюють дотримання ними вимог законодавства, виконання наказів і директив Верховного Головнокомандувача Збройних Сил, наказів і директив Міноборони, Міністра оборони, Головнокомандувача Збройних Сил, Генерального штабу Збройних Сил та інших органів військового управління (пункт 10 Положення).

Відповідно до пункту 11 Положення районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Отже, з урахуванням наведених положень відповідач-1 як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, після отримання від позивача заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та документів, які, на його думку, підтверджують таке право, повинен був ухвалити певне рішення за результатами їх розгляду, адже відстрочка/відмова у відстрочці передбачає її письмове оформлення. Так, у разі позитивного рішення позивачу мала бути надана довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки відповідач-1 повинен був повідомити позивача про це письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7.

Так, додатком 7 до Порядку № 560 затверджена письмова форма повідомлення військовозобов`язаного про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке передбачає, серед іншого, зазначення обґрунтованих причини відмови.

Суд встановив, що рішенням відповідача-1 від 03 вересня 2024 року, оформленим протоколом засідання комісії № 16, позивачу відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно з поданими ним заявами від 11 липня 2024 року та від 19 серпня 2024 року.

Утім у матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем-1 обов`язку, передбаченого пунктом 60 Порядку № 560, щодо письмового повідомлення позивача про відмову в наданні відстрочки із зазначенням обґрунтованих причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку № 560.

Суд наголошує, що таке письмове повідомлення має важливе значення для військовозобов`язаного, оскільки саме в такому повідомленні зазначаються обґрунтовані причини відмови, незгода з якими може бути предметом судового оскарження.

Необізнаність військовозобов`язаного (у спірній ситуації позивача) з конкретними підставами відмови в наданні йому відстрочки перешкоджають йому оскаржити відповідне рішення по суті, спростувати наведені в ньому мотиви та аргументи, а відтак належно захистити свої права (у разі їх можливого порушення).

У поясненнях щодо позову від 11 листопада 2024 року та відзиві на позовну заяву від 12 листопада 2024 року відповідач-1 стверджує, що після ухвалення рішення Комісія 04 вересня 2024 року надіслала на адресу позивача повідомлення (відповідь) про відмову в наданні відстрочки за вих. № 10136 від 04 вересня 2024 року, а також відзначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на скаргу ОСОБА_1 від 19 вересня 2024 року повторно 21 жовтня 2024 року надіслав йому повідомлення про відмову в наданні відстрочки листом за вих. № 12022 від 21 жовтня 2024 року.

Однак до таких пояснення та відзиву відповідач-1 не долучив ні копії самого повідомлення, про яке він зазначає, ні доказів надіслання його позивачу 04 вересня 2024 року за вих. № 10136.

Притому суд зазначає, що зазначення відповідачем-1 підстав відмови в наданні відстрочки у листі за вих. № 12022 від 21 жовтня 2024 року не може вважатися належним виконанням обов`язку, передбаченого пунктом 60 Порядку № 560, оскільки відповідний лист має інше правове призначення відповідь на скаргу позивача, натомість повідомлення, передбачене пунктом 60 Порядку № 560, має чітко визначені форму та зміст і, зрештою, конкретне призначення повідомлення військовозобов`язаного про обґрунтовані причини відмови в наданні відстрочки.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку про те, що відповідач-1 не виконав обов`язку, передбаченого пунктом 60 Порядку № 560, щодо письмового повідомлення позивача про відмову в наданні відстрочки із зазначенням обґрунтованих причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку № 560.

За цих обставин належить визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання ОСОБА_1 письмового повідомлення про відмову в наданні відстрочки із зазначенням обґрунтованих причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, та, як наслідок, зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_16 оформити письмове повідомлення про відмову в наданні відстрочки ОСОБА_1 із зазначенням обґрунтованих причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, надіславши його на адресу ОСОБА_1 .

Водночас суд відзначає, що заяви позивача від 11 липня 2024 року та від 19 серпня 2024 року з доданими до них документами про надання відстрочки належно розглянуті відповідачем-1 та за результатами їх розгляду відповідачем-1 ухвалене відповідне рішення, оформлене протоколом засідання комісії № 16, тож підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною поведінки відповідча-1 щодо нерозгляду заяв, вимог позивача про надання відстрочки та зобов`язання відповідача-1 належно розглянути заяву та додатки, ухваливши законне та обґрунтоване рішення, відсутні, тому в задоволенні таких вимог суд відмовляє.

Суд також відзначає, що рішення, яким позивачу відмовлено у наданні відстрочки, причини відмови у наданні відстрочки позивач відповідно до підстав та предмета заявленого позову, не оскаржує.

Суд звертає увагу, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

Отже, з урахуванням меж заявлених позовних вимог суд не оцінює підстави відмови позивачу в наданні відстрочки, оскільки це не є предметом розглядуваного спору.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів надати позивачу відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, то суд зазначає, що за приписами норм Закону № 2232 громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Як слідує з матеріалів справи позивач був призваний на військову службу 07 листопада 2024 року під час мобілізації в умовах воєнного стану, тому з цієї дати він втратив статус військовозобов`язаної особи та набув статусу військовослужбовця.

Водночас реалізація права особи на відстрочку може бути здійснена лише до моменту набуття нею статусу військовослужбовця.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 22 травня 2023 року у справі № 260/1851/22, від 18 січня 2024 року у справі № 280/6033/22 та від 11 квітня 2024 року у справі № 520/7954/22, яку суд ураховує на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

Оскільки позивач з 07 листопада 2024 року втратив статус військовозобов`язаної особи та набув статусу військовослужбовця, то можливість реалізувати своє право на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією позивачем вже втрачена.

Водночас з огляду на статус позивача як військовослужбовця він не позбавлений права реалізовувати своє право на звільнення з військової служби (за наявності підстав, передбачених Законом № 2232), що, однак, виходить за межі предмета розглядуваного спору.

Отже, в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідачів надати позивачу відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, належить відмовити.

Щодо клопотання позивача від 21 листопада 2024 року про долучення додаткових доказів та письмових пояснень від 10 лютого 2025 року, то такі суд не враховує, оскільки долучені до них докази та наведені в них аргументи фактично адресовані військовій частині НОМЕР_2 , в якій позивач проходить військову службу, та стосуються реалізації позивачем свого права на звільнення з військової служби, а не надання відстрочки, що, як зазначено вище, виходить за межі предмета розглядуваного спору.

Щодо вимог, заявлених позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_14 , то такі задоволенню не підлягають, оскільки жодних дій (бездіяльності) чи рішень щодо надання позивачу відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією вказаний суб`єкт владних повноважень не вчиняв (ухвалював), тож прав позивача не порушував.

У відповідь на звернення позивача від 18 вересня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_4 надав листа від 23 жовтня 2024 року за № 1159/9/11790, проте результати цієї відповіді позивач не оскаржує, про порушення своїх прав такою відповіддю не зазначає.

Твердження позивача про те, що він «з дитинства хворіє діагнозом» суд оцінює критично, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача захворювання та що він подавав відповідачу-1 відповідні докази, які б цю обставину підтверджували.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні містити достатні мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У процесі розгляду справи суд не встановив інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн, тож, ураховуючи часткове задоволення позову судом, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача належить стягнути 1211,20 грн сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які позивач очікує понести, то питання їх розподілу суд вирішуватиме після надання позивачем суду доказів їх понесення з урахуванням вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання ОСОБА_1 письмового повідомлення про відмову в наданні відстрочки із зазначенням обґрунтованих причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_16 оформити письмове повідомлення про відмову в наданні відстрочки ОСОБА_1 із зазначенням обґрунтованих причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, надіславши його на адресу ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 04 червня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна