Справа № 420/12919/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12919/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року (суддя Вовченко О.А., м. Одеса, повний текст рішення складений 19.09.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

25.04.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач провив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 18.01.2023 включно у сумі 652877 грн 94 коп. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 18.01.2023 включно у сумі 105467,49 відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням в частині задоволення позовних вимог відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов залишити без задоволення.

На обґрунтування поданої скарги зазначається, що ОСОБА_1 до моменту виключення із списів особового складу перебував у штаті 2 ТУ внутрішнього аудиту, що підтверджується матеріалами справи. У свою чергу, указане територіальне управління перебуває на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_4 . Таким чином, у спірному випадку ІНФОРМАЦІЯ_5 не є особою, відповідальною за правильність обчислення та нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі його індексації, грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки, оскільки такими повноваженнями щодо позивача наділена третя особа, вимоги до якої у межах цього спору не заявлялися. Однак, під час розгляду справи суд першої інстанції, не надавши належної оцінки доводам ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо органу обчислення і нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, вирішив спір у цій справі без залучення другого відповідача, що мало своїм наслідком порушення норм процесуального законодавства.

На думку апелянта, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розмір, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

Також апелянт звернув увагу, що позивач уже звертався із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_4 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з 18.08.2018 по 23.06.2022 (справа №420/10372/23) і суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій йому відмовили. З аналізу статті 78 КАС України випливає, що те, було встановлено судом в іншій справі раніше, не підлягає доказуванню. Тобто, в даному випадку слід застосувати принцип преюдиційності.

Окремо апелянт зауважив, що суд першої інстанції зазначив, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за період 19.07.2022 по 18.01.2023 (з урахуванням змін до статті 117 КЗпП України), яка підлягає стягненню, складає 89886,72 гри. відповідно до наведеного розрахунку судом. Втім у резолютивній частині рішення суд за невідомих причин зазначив суму до стягнення 105467,49 грн. При цьому жодного обґрунтування, звідки взялась дана сума, немає.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 21.04.2014 року по 17.08.2018 рік проходив військову службу у Північно-Східному територіальному управлінні внутрішнього аудиту. Відповідно до наказу начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту №148 від 17.08.2018 року визначено ОСОБА_1 таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби; виключено зі списків особового складу, знято із усіх видів забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та доплату, з урахуванням раніше виплачених сум, індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 включно із застосуванням січня місяця 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення. - здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня місяця 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення. - здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 17.08.2018 у відповідності до вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та з урахуванням висновків суду, зазначених у даному рішенні.

24.06.2022 року відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 17.08.2018 року у сумі 105308,81 грн., що підтверджується банківською випискою

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року по справі №420/10371/23, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 провести перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки, передбачену статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року у справі №620/8340/21.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року у справі №420/10371/23 02.04.2024 року відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у сумі 14934,42 грн.

Судом встановлено, що до Одеського окружного адміністративного суду 09 травня 2023 року надійшла позовна заява (справа №420/10372/23) ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 23.06.2022 року включно;

2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 23.06.2022 року включно в сумі 544 711 гривень 14 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги по справі ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 21.04.2014 по 17.08.2018 він проходив військову службу в ПівнічноСхідному територіальному управлінні внутрішнього аудиту та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_2 . При виключенні його зі списків особового складу позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення. 24.06.2022 відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 17.08.2018 у сумі 105308,81 грн, що підтверджується повідомленням про находження коштів. Таким чином наданими доказами підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 18.08.2018 по 23.06.2022. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 17.08.2018, а виплату відповідачем здійснено 24.06.2022, то відповідачем затримано розрахунок з 18.08.2018 по 23.06.2022 на 1406 днів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року по справі №420/10372/23 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 Дяченко О.В., від 26.05.2023, про поновлення пропущеного строку звернення до суду та позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві без розгляду.

Предметом позову по даній справі є бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно.

При цьому зважаючи на те, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року по справі №420/10372/23 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 Дяченко О.В., від 26.05.2023, про поновлення пропущеного строку звернення до суду та позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві без розгляду, суд при розгляді даної справи вирішує питання про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням дати виплати, проведеної саме на виконання рішення суду по справі №420/10371/23.

Задовольняючи частково позов і стягуючи на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта з приводу неможливості застосування статей 116 та 117 КЗпП України через те, що вони захищають права працівника, що звільняється, у той час як позивач лише переведений до іншої військової частини з наступного.

Пунктами 1.9 та 1.10 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за № 638/15329 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Абз. 3 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 11.06.2008 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за № 638/15329 визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Ураховуючи те, що при переведені військовослужбовець виключається зі списків особового складу і до цього дня йому повинно нараховувати грошове забезпечення у встановлених законодавством розмірах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Ураховуючи, що настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, і обставини невиконання відповідачем відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року у справі №420/10371/23, на виконання якого ІНФОРМАЦІЯ_6 виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у сумі 14934,42 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки.

Що стосується розрахунку суми компенсації за несвоєчасну виплату 14934,42 грн. доплати грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 у справі №620/8340/21, то колегія суддів вважає наступне.

Статтею 117 КЗпП України у редакції, що була чинна до 19.07.2022, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отож, оскільки спірні правовідносини охоплюють період, який виник як до, так і після 19.07.2022, період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності змін до статті 117 КЗпП України і після цього.

Таким чином, період з 10.01.2020 (наступний день після дня виключення позивача зі списків особового складу відповідача) по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Щодо періоду з 18.08.2018 по 18.07.2022, то як встановив суд першої інстанції та визнається апелянтом, середній заробіток позивача за цей період становить 668702,72 грн. (982 робочих дні х 680,96 грн.).

Отже, фактична сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за вказаний період з 10.01.2020 по 18.07.2022 значно перевищує суму несвоєчасно виплаченої доплати.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, за обставин цієї справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував істотність частки невиплаченої суми порівняно із середнім заробітком за несвоєчасний розрахунок, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та зменшив розмір відшкодування з 668702,72 грн. до 15580,77 грн.

Період стягнення з 19.07.2022 по 18.01.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на користь позивача (за період з 19.07.2022 по 18.01.2023) сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі складає 89886,72 грн. (680,96 *132) грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку та розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 18.01.2023 включно у сумі 105467,49 грн. (15580,77 грн. + 89886,72 грн.)

Резюмуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку.

Зважаючи на викладене колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов