Справа № 523/17990/24
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 523/17990/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Бітова А.І.

Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі №523/17990/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

24.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

скасувати постанову №1151 від 10.08.2024 року, винесену т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , про накладення адміністративного стягнення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП України;

закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року скасовано.

Ухвалено у справі нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 від 10.08.2024 року №1151 про накладення на громадянина ОСОБА_1 адміністративного стягнення у сумі 17000 гривень за частиною 3 статті 210-1 КУпАП України.

Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення.

19.05.2025 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, яким вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на оплату судового збору в суді першої та апеляційної інстанціях відповідно у сумі 605,6 гривень та 909 гривень і на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень. При цьому, заявник зазначає, що понесені позивачем витрати є необхідними у зв`язку з розглядом справи, є документально підтвердженими, а розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Заперечення чи пояснення щодо поданої заяви позивача від ІНФОРМАЦІЯ_1 суду апеляційної інстанції не надійшли.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів враховує, що постановою апеляційного суду у цій справі скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

Отже, відповідно до положень частини 1 статті 139 КАС України на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, який виступав стороною у справі.

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, а саме квитанції від 24.10.2024 року №4963-7609-4635-0569, під час звернення із адміністративним позовом позивач здійснив оплату судового збору 605,6 гривень.

Під час звернення із апеляційною скаргою на рішення суду позивач (апелянт) здійснив оплату судового збору у сумі 909 гривень згідно квитанції від 03.04.2025 року №3184-9955-2878-4195.

Перевіряючи правильність здійснення оплати судового збору під час звернення позивача до суду та, відповідно, обґрунтованість вимог заявника щодо розподілу витрат, понесених позивачем на оплату судового збору в суді першої та апеляційної інстанціях за рахунок суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, у загальній сумі 1514,6 гривень (605,6 гривень + 909 гривень), апеляційний суд враховує наступне.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року по справі №543/775/17, який відповідно до положень частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню у даній справі, розмір судового збору у справах щодо накладення адміністративного стягнення за подання позовної заяви складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, за подання позовної заяви у цій адміністративній справі ставка судового збору становить 605,6 гривень.

Одночасно слід враховувати, що відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VІ при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як свідчать матеріали, позовна заява в цій адміністративній справі подана в електронній формі, а отже ставка судового збору за подання до адміністративного суду позовної заяви становить 484,48 гривень (605,6 гривень*0,8).

Таким чином, позивачем під час звернення до суду першої інстанції внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено Законом, а саме сума переплати становить 121,12 гривень.

Також, відповідно до підпункту 2 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється у сумі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як свідчать матеріали, апеляційна скарга в цій адміністративній справі подана в електронній формі, а отже ставка судового збору за подання до адміністративного суду апеляційної скарги становить 581,37 гривень ((150% від 484,48 гривень)*0,8)).

Таким чином, позивачем під час звернення до суду апеляційної інстанції внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено Законом, а саме сума переплати становить 327,63 гривень.

Враховуючи викладене та виходячи з положень частини 1 статті 139 КАС України, відшкодуванню позивачеві підлягають понесені у зв`язку із розглядом цієї адміністративної справи судові витрати у вигляді оплати судового збору на суму 1065,85 гривень (484,48 гривень + 581,37 гривень).

Інша частина судового збору, сплачена в суді першої інстанції у розмірі 121,12 гривень та в суді апеляційної інстанції у сумі 327,63 гривень, вважається надміру сплаченою, не являється об`єктом розподілу судових витрат між сторонами і підлягає поверненню позивачеві в порядку, передбаченому Законом України «Про судовий збір».

Щодо вимог заявника про відшкодування позивачеві за рахунок суб`єкта владних повноважень судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку з розглядом цієї адміністративної справи, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За частиною 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Разом з тим, за приписами частини 3 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У цьому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (частина 5 цієї статті).

Виходячи з вище наведених норм адміністративного процесуального законодавства, питання розподілу судових витрат не є вимогою адміністративного позову, яка направлена на захист порушених суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи.

Витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.

При цьому, певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Однак, вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Як у правових висновках Верховного Суду у постанові від 20 жовтня 2020 року по справі №520/928/19 так і у правових висновках Верховного Суду у постановах від 26 липня 2023 року №160/16902/20, від 20 березня 2024 року по справі №600/752/22-а та Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 наголошується на необхідності дотримання учасником процесуальних вимог доведення суду про понесені судові витрати до ухвалення судового рішення та подальшій перевірці судом їх обґрунтованості.

Виходячи з фактичних обставин, під час ухвалення судового рішення, у тому числі судом першої інстанції, питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката не вирішувалось.

Повторний аналіз заяв по суті справи показав, що учасником (позивачем) не заявлялись перед судом вимог про розподіл судових витрат на правничу допомогу, як і не повідомлялось про намір їх понесення.

Так само питання про відшкодування за рахунок іншої сторони судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвоката, не ставилось позивачем і під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції до закінчення судових дебатів та завершення розгляду справи.

Підсумовуючи, слід дійти висновку про те, що вимоги про відшкодування судових витрат на правову допомогу як і їх документальне підтвердження (які є в наявності у позивача) надано суду після того, як суд першої інстанції ухвалив відповідне судове рішення.

До цього, документів, які б підтверджували понесені учасником ним витрати на правничу допомогу до суду першої інстанції не були подані, відповідно суд, ухвалюючи судове рішення у справі, не мав підстав та обов`язку вирішувати питання про їх розподіл.

Таким чином, на момент ухвалення судового рішення суд позбавлений фактичної можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зауважує на тому, що порядок розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення визначений статтею 252 КАС України.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, застосування інституту ухвалення додаткового судового рішення полягає в усуненні неповноти судового рішення.

Водночас, як свідчать обставини справи, у суду апеляційної інстанції були відсутні дані про фактичність понесених витрат та розмір судових витрат на правничу допомогу, чим не підтверджено їх обов`язкову наявність та існування до того, як справа була розглянута по суті, а також, у такому випадку, процесуальні підстави для суду розподіляти ці витрати.

Відповідно, постанову апеляційного суду не можна вважати не повною або висновки суду такими, що не вирішують всі процесуальні питання, у тому числі в частині розподілу витрат.

Поважних обставин, які б перешкоджали учаснику вчасно підтвердити фактичність витрат, їх розмір, або унеможливлювали учасника подати докази розміру понесених витрат з подачею відповідної заяви до закінчення розгляду справи, апеляційний суд не встановив.

У зв`язку із чим, з огляду на приписи частини 7 статті 139 КАС України, колегія суддів вважає, що єдиним правильним висновком стосовно вирішення заявленого питання є висновок про необхідність залишення без розгляду заяви позивача в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 252, 321, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі №523/17990/24 задовольнити частково.

Ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у сумі 1065 (одна тисяча шістдесят п`ять) гривень 85 коп.

Заяву ОСОБА_1 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.І. Бітов

Ю.М. Градовський