Справа № 420/9323/25
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9323/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання видати наказ про виключення зв списків особового складу частини,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби та не виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служба та виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем по команді подано рапорт та документи, які підтверджують наявність у нього підстави для звільнення. За результатами розгляду вказаного рапорту та доданих до нього документів Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » видано наказ про звільнення Позивача. Водночас, Позивача досі не виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 3. ст 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, у постанові Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №380/404/20 зазначено, що до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Таким чином, попри наявність всіх підтверджуючих документів та наказу про звільнення з військової служби, Позивач досі вважається таким, що проходить військову службу, оскільки його не виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно, протиправна бездіяльність полягає у невиконанні Відповідачем свого обов`язку щодо звільнення Позивача з військової служби та виключення його з особового складу військової частини на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років.

У зв`язку з цим, єдиною можливістю для Позивача реалізувати своє право на звільнення з військової служби є зобов`язання Відповідача звільнити Позивача з військової служби та виключити Позивача зі списків особового складу військової частини. Саме такий спосіб захисту порушеного права буде найбільш ефективним.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 07.04.2025 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

24.04.2025 року за вхід.№ЕС/39629/25 надійшов відзив на позов, в якому відповідач стверджує, що Позивач, наголошуючи на необхідності дотримання його прав як військовослужбовця та громадянина, не розуміє або не хоче розуміти, що кожному праву кореспондують певні обов`язки з боку інших людей або суспільства.

Реалізуючи своє право на звільнення з військової служби, позивач не враховує принцип пропорційності, зокрема щодо дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав особи та інтересів держави щодо необхідності забезпечення захисту Вітчизни.

Ухиляючись від виконання обов`язків військової служби в частині проведення службових розслідувань, визначених йому наказом командира військової частини, позивач забуває про гарантії прав інших військовослужбовців.

Адже після звільнення його з військової служби, проведення цих службових розслідувань буде покладено на інших військовослужбовців, що, можливо, призведе до надмірного навантаження на них.

Саме неналежне виконання обов`язків військової служби (про що позивач не вказує у позовній заяві) і має наслідком «затримку» (на думку позивача) у видачі наказу про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Більше того, позивач відмовляється встановленим порядком ознайомитись з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.04.2025 р №548 «Про перепризначення виконавців службових розслідувань», згідно якого проведення службових розслідувань вказаних у пунктах 1-31 доручено заступнику командира 8 механізованої роти з психологічної підтримки персоналу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_2 .

Разом з тим, відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Слід зазначити, що для притягнення військовослужбовців до дисциплінарної відповідальності проведення службового розслідування не є обов`язковим.

Крім того, позивачу необхідно підписати обхідний лист в якому зазначено структурні підрозділи, керівники яких мають засвідчити відсутність заборгованості перед ними при здачі посади

Також відповідач вважає, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушених (на його думку) прав.

Ухвалою суду від 28.04.2025 у задоволенні заяви представника Військової частини НОМЕР_1 за вхід. №ЕС/39468/25 про врегулювання спору за участі судді відмовлено повністю.

Ухвалою суду від 28.04.2025 у задоволенні заяви представника Військової частини НОМЕР_1 за вхід. №ЕС/39050/25 про залишення позову без руху відмовлено повністю

29.04.2025 за вхід.№ЕС/40826/25 надійшла відповідь на відзив, в якій представником позивача наголошено на тому, що підставою для подання позову є фактичне протиправне невиконання Відповідачем наказу вищого керівництва щодо звільнення Позивача.

Позивачем не ставилось під сумнів оголошення чи продовження воєнного стану, визначені Конституцією України права та обов`язки Президента України, порядок проведення медичного огляду військовослужбовців, стадійність розгляду рапорту військовослужбовців, права військовослужбовців на звернення до посадових осіб та інше.

Окремої уваги заслуговує посилання Відповідача на Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України 2017 року:

«Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів а моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ».

Чинна редакція Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затверджена Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 №40 містить іншу редакцію п. 3.11.6., а саме:

« 3.11.6. Документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міністерстві оборони України, в органі військового управління, військовій частині (установі), структурному підрозділі, до яких надійшов документ».

Однак, навіть із урахуванням попередньої редакції Інструкції з діловодства у Збройних Силах України Позивач вже мав би бути виключений зі списків особового складу військової частини, чого зроблено не було. Більше того, сам Відповідач підтверджує, що не виконає наказ про звільнення Позивача, поки останній не здасть матеріали службових розслідувань, які були призначені на нього 01.04.2025, тобто після отримання Відповідачем наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » видано наказ по особовому складу №80 від 11.03.2025.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді заступника командира механізованої роти з психологічної підтримки персоналу механізованого батальйону НОМЕР_3 окремої механізованої бригади військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є батьком трьох малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

13.02.2025 ОСОБА_1 по команді подано рапорт на звільнення на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто під час дії воєнного стану у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

11.03.2025 на підставі рапорту ОСОБА_1 Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » видано наказ по особовому складу №80 про звільнення ОСОБА_1 у запас відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Станом на 28.03.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 було отримано наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по особовому складу №80 від 11.03.2025 про звільнення ОСОБА_1 у запас відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, що підтверджується листом В/Ч НОМЕР_1 від 28.03.2025 за №8012.

Позивачу видано обхідний лист.

31.03.2025 Позивачем подано позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду.

Документ в електронному вигляді «Адміністративний позов» від 31.03.25 по справі №420/9323/25 надіслано одержувачу - Військова частина НОМЕР_1 в його електронний кабінет.

Документ доставлено до електронного кабінету: 01.04.25 10:26.

01.04.2025 командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ з адміністративно-господарської діяльності №548 «Про перепризначення виконавців службових розслідувань», яким проведення службових розслідувань, вказаних у пунктах 1-31, доручити заступнику командира 8 механізованої роти з психологічної підтримки персоналу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_1 .

Заступнику командира 8 механізованої роти з психологічної підтримки персоналу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_1 провести службове розслідування та подати акт службового розслідування встановленим порядком командиру військової частини НОМЕР_1 для прийняття правового рішення в термін до 30 квітня 2025 року.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Права і свободи людини, гарантії щодо них визначають зміст та спрямованість діяльності держави. Ст. 55 Конституції України проголошує: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб».

Безперечно, забезпечити надійний захист прав і свобод людини та громадянина може тільки судова система, яка діє виключно на засадах законності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності судового процесу, змагальності сторін, додержання презумпції невинуватості тощо, в умовах незалежності і недоторканності суддів. Тому серед правових засобів захисту суб`єктивних прав і свобод людини та громадянина одним із найефективніших є судовий захист.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, за положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судовий контроль не суперечить державному контролю, ці види контролю доповнюють один одного та забезпечують збалансовану систему стримувань і противаг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно пункту 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Абзацами 1 та 3 пункту 242 Положення №1153/2008 передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Вказана норма є імперативною, оскільки прямо визначає правила поведінки командира військової частини та виражається в категоричних розпорядженнях держави - після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби… військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік…

Сучасна концепція імперативних норм у міжнародному праві полягає в тому, що в будь-якому національному законодавстві є такі норми, які, враховуючи їх особливо важливе значення, повинні застосовуватися незалежно від принципу автономії волі сторін.

Така правова позиція щодо імперативності норми закону висловлена Верховним Судом у постанові від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19.

Як встановлено судом, станом на 28.03.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 було отримано наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по особовому складу №80 від 11.03.2025 про звільнення ОСОБА_1 у запас відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, що підтверджується листом В/Ч НОМЕР_1 від 28.03.2025 за №8012.

Позивачу видано обхідний лист.

Натомість, замість видання наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік 01.04.2025 командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ з адміністративно-господарської діяльності №548 «Про перепризначення виконавців службових розслідувань», яким проведення службових розслідувань, вказаних у пунктах 1-31, доручити заступнику командира 8 механізованої роти з психологічної підтримки персоналу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_1 .

Наказ №548 від 01.04.2025 видано в день отримання позовної заяви ОСОБА_1 засобами електронного суду.

Суд звертає увагу на поняття дискреційних повноважень, яке наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яку прийняв Комітет Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Згідно із позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 справі №826/8803/15, від 21.06.2018 у справі №274/1717/17, від 14.08.2018 у справі №820/5134/17, від 17.10.2019 у справі №826/521/16, від 30.03.2021 у справі №400/1825/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20 та від 27.09.2021 року у справі №380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Як вбачається з пункту 242 Положення №1153/2008 відповідач має лише один правомірний та законно обгрунтований варіант поведінки - після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Проте, військовою частиною НОМЕР_1 обов`язок щодо видання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини не прийнято, що є протиправною бездіяльністю.

Велика Палата у своїх постановах неодноразово висновувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає в неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, допоки не будуть встановлені обставини, які дозволять визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні.

Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває.

В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

У справі «Лелас проти Хорватії» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (справа Європейського суду з прав людини «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Отже, не є слушними доводи представника військової частини щодо неврахування позивачем принципу пропорційності, що, можливо, призведе до надмірного навантаження на інших військовослужбовців.

При вирішенні цього спору, суд виходить з того, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.

Будь-яка свавільність з боку уповноваженого суб`єкта публічної адміністрації в правовій державі є неприпустимою, та має присікатись у правомірний спосіб, у тому числі з метою недопущення подібного в майбутньому (превентивний характер).

Також суд зазначає, що протиправною бездіяльністю здійснено втручання у права позивача, які гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (через призму втручання у приватне життя), див. Олександр Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine), рішення у справі від 09.01.2013 року, заява №21722/11).

Крім того, суд зазначає, що у поданій заяві про примирення зазначено: «Якщо у термін вказаний в п. 33 наказу, ОСОБА_1 будуть подані акти службових розслідувань встановленим порядком командиру військової частини НОМЕР_1 , відповідач в свою чергу зобов`язується невідкладно видати наказ про виключення зі списків особового складу».

Суд стверджує, що Конституція та закони України забороняють долати волю військовослужбовця з метою примушування його на виконання наказу №548 від 01.04.2025 у зв`язку із доцільністю.

У цій справі суд захищає не тільки право ОСОБА_1 на звільнення з військової служби, а й верховенство права, оскільки будь-яке свавільне обмеження прав людини, не у спосіб визначений правом, підриває його засади, що є неприпустимим в цивілізованому суспільстві.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання видати наказ про виключення зв списків особового складу частини - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби та не виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років на виконання наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №80 від 11.03.2025 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служба та виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років на виконання наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №80 від 11.03.2025 року.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Військова частина НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_5 )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА