Справа № 520/10100/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

05.06.2025 р. справа №520/10100/25 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування наказів суб"єкта владних повноважень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування наказу БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області №184дск/ВСП від 28.02.2025; 2) визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області №715 від 04.03.2025 «Про призначення та проведення службового розслідування» в частині, що стосується старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_2 ; 3) визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області №112/ос від 06.03.2025 «Про відсторонення від посади на період проведення службового розслідування» відповідно до п.1 ст.70 в частині, що стосується старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_2 ; 4) визнання протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області №374 від 27.03.2025 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейський ГУНП в Харківській області» в частині, що стосується заступника командира взводу №2 роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_2 ; 5) визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області №180/ос від 09.04.2025 «По особовому складу» в частині, що стосується звільнення зі служби за п.6 ч.1 ст.77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_2 ; 6) поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області або рівнозначній посаді; 7) стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середньомісячного грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі.

Узагальнено доводи заявника можуть бути сформульовані як не розуміння змісту отриманого наказу, відсутність відмови від виконання отриманого наказу за умови належної організації бойових дій.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що подія скоєння поліцейським дисциплінарного проступку мала місце. Наполягав, що обставини події проступку оцінені вірно, міра відповідальності обрана правильно, процедура накладення покарання дотримана, рішення про дисциплінарне стягнення прийнято повноважною особою.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які не можуть бути невідомі учасникам спору (і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні до суду доказів відносно таких відомостей), строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не надали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Позов було отримано судом - 25.04.2025р.

Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято - 02.05.2025р.

Відзив на позов було отримано судом - 16.05.2025р.

Процесуальний документ у вигляді письмових пояснень позивача було отримано судом - 04.06.2025р.

Цей процесуальний документ містить доводи про суперечності в обставинах видання бойових наказів (розпоряджень); про висловлення заявником готовності виконати бойовий наказ за певних умов (належне матеріально-технічне забезпечення, озброєння, організація вогневої підтримки, організація своєчасної евакуації, організація взаємодії та зв"язку із суміжними підрозділами тощо); відсутності підстав для притягнення до відповідальності за невиконання незаконного наказу згідно з ст.ст.60, 62 Контистуції України; добровільний вступ заявника на військову службу до лав Державної прикордонної служби України після звільнення з Національної поліції України; про правові позиції Другого апеляційного адміністративного суду по справі №520/30722/24.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; з 07.11.2015р. розпочав безперервне проходження публічної служби в лавах Національної поліції України; наказом ГУ НП в Харківській області від 11.06.2024р. №251 о/с заявник був призначений на посаду старшого інспектора роти №3 батальйону поліції спеціального призначення (стрілецького) ГУ НП в Харківській області. (т.1 а.с.105 зворот).

У межах спірних правовідносин заявник згідно з наказом ГУ НП в Харківській області від 12.02.2025р. №18о/с дск був відряджений до Оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у підпорядкування командира зведених підрозділів Департаменту поліції особливого призначення «Окрема штурмова бригада « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на період 13.02.2025р.-04.08.2025р. і проходив поліцейську службу у складі УПОП №2 (штурмовий полк « ІНФОРМАЦІЯ_4 ») ДПОП «ОШБ» « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Керівником Департаменту поліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_5 єднана штурмова бригада Національної поліції « ІНФОРМАЦІЯ_3 » було видано бойове розпорядження від 16.02.2025р. №184дск/ВС з приводу виконання низки бойових завдань з метою посилання стійкості оборони населеного пункту Торецьк.

На подальшу реалізацію указаного документу бойового управління керівником батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області було видано наказ від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ, п.4 якого до виконання бойового завдання було залучено і заявника.

За твердженням субєкта владних повноважень 01.03.2025р. наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ було доведено до групи поліцейських ГУ НП в Харківській області (до складу якої входив і заявник).

Ця обставина підтверджується аркушем ознайомлення, де проставлений власноручний підпис заявника. (т.1 а.с.58).

Також ця обставина визнана і самим заявником у тексті абзацу 2 сторінки першої позову.

Суть наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ полягає у прибутті для ротації поліцейських до населеного пункту Торецьк Бахмутського району Донецької області 03.03.2025р. з метою утримання рубежу оборони.

Усвідомлення заявником суті наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ також підтверджується змістом тексту абзацу 2 сторінки першої позову.

01.03.2025р. заявник склав письмовий рапорт з приводу розяснення наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ (стосовно строку завдання на утримання рубежу оборони, евакуації поранених, транспортування загиблих, орієнтовного часу прибуття підкріплення чи допомоги, комунікації з суміжними підрозділами, місць та маршрутів відступу з позиції, доставки на позицією боєприпасів, води і харчів, порядку ведення вогневого ураження ворога, обсягу вогневої підтримки тощо).

Зміст та суть указаного рапорту заявника від 01.03.2025р. явно та однозначно доводить абсолютну обізнаність заявника із наказом керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ та усвідомлення мети бойового наказу (розпорядження).

Відтак, ця обставина не потребує додаткового дослідження і підтвердження додатковими доказами.

Тож усі посилання заявника на умови доведення бойового наказу у межах спірних правовідносин визнаються судом юридично неспроможними.

Суть незгоди заявника із наказом керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ згідно з власноручно складеним заявником рапортом від 01.03.2025р. полягає у тому, що за відсутності окреслених в означеному рапорті параметрів наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ є незаконним.

Заявник наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ не виконав, на місце розташування відповідної позиції у смузі оборони 03.03.2025р. не прибув.

Ця обставина сторонами справи не оспорюється.

Додатково ця подія підтверджується рапортом командира роти №3 БПОП (стрілецький) ГУ НП в Харківський області.

За твердженням субєкта владних повноважень - 03.03.2025 поліцейські БПОП (стрілецького) ГУ НП в Харківській області у складі 8 осіб (тобто решта поліцейських, яким було доведено наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ за виключенням заявника та іншого поліцейського на прізвище ОСОБА_3 ) вирушили на визначений рубіж для виконання наказу без висловлення жодних зауважень чи заперечень стосовно суті бойового наказу/розпорядження та без наполягання на обов`язковості створенні додаткових сприятливих умов для виконання бойового наказу/розпорядження.

Тож суд визнає доведеною як обставину відсутності заявника на визначеному рубежі лінії зіткнення з ворогом, так і обставину безперешкодного прибуття до місця призначення на рубежі оборони інших поліцейських, що беззаперечно та безумовно свідчить про відсутність не лише непереборних та нездоланних, але й навіть суттєвих ускладень (утруднень) у виконання бойового наказу (розпорядження), доведено у межах спірних правовідносин одночасно як до відома заявника, так і до відома інших поліцейських.

03.03.2025р. керівником батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області була складена доповідна записка (рапорт) від 03.03.2025р. №349/119-38/14-2025 про невиконання заявником наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ.

Із посиланням на доповідну записку (рапорт) керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 03.03.2025р. №349/119-38/14-2025 субєктом владних повноважень ГУ НП в Харківській області було видано наказ від 04.03.2025р. №715 з приводу призначення за цією подією службового розслідування, для проведення якого було створено дисциплінарну комісію у складі: заступника начальника ВСР УГІ ГУ НП в Харківській області полковника поліції Заліського Д.О. (Голова Дисциплінарної комісії), старшого інспектора ВП ГІ ГУ НП в Харківській області капітана поліції Мороза С.В. (член Дисциплінарної комісії), старшого інспектора ВМК БПОП (стрілецький) ГУ НП в Харківській області майора поліції Катасонова О.В. (член Дисциплінарної комісії), старшого інспектора ВМК БПОП (стрілецький) ГУ НП в Харківській області капітана поліції баржина Я.С. (член Дисциплінарної комісії).

Обгрунтованих доводів про наявність особистої зацікавленості членів Дисциплінарної комісії у конкретних наперед визначених висновках службового розслідування текст позову не містить, у ході розгляду справи заявник таких аргументів не висловлював, суд за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України ознак існування таких доказів не виявив.

Доказів наявності реального конфлікту інтересів або потенційного конфлікту інтересів у стосунках заявника та членів Дисциплінарної комісії матеріали справи не містять.

Ознак існування неприязних стосунків між заявником та членами створеної згаданим наказом дисциплінарної комісії (далі за текстом - Дисциплінарна комісія) судом на виконання вимог ст.9 КАС України не виявлено, таких доказів заявником до суду не подано.

Згідно з п.3 наказу ГУ НП в Харківській області від 04.03.2025р. №715 на підставі ст.70 Закону України «Про Національну поліцію» та ст.17 Дисциплінарного статуту Національної поліції України заявник на період проведення службового розслідування був відсторонений від виконання службових обовязків за посадою.

Пункт 3 наказу ГУ НП в Харківській області від 04.03.2025р. №715 був реалізований наказом ГУ НП в Харківській області від 06.03.2025р. №112о/с. (т.1 а.с.60).

Наказом ГУ НП в Харківській області від 17.03.2025р. №820 строк службового розслідування був продовжений до 02.04.2025р.

У звязку із проведенням службового розслідування відносно заявника була складена службова характеристика позитивного змісту. (т.1 а.с.63).

Під час проведення службового розслідування обставини доведення до відома заявника наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ були підтверджені письмовими поясненнями поліцейських: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (т.1 а.с.63 зворот 70).

У ході проведення службового розслідування заявником були надані особисті власноручні письмові пояснення. (т.1 а.с.72 зворот 73 зворот).

У цих поясненнях заявник (серед іншого) підтвердив обставину обізнаності з наказом наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ і зазначив про нерозуміння цього наказу з параметрів, викладених у власному рапорті від 01.03.2025р.

15.03.2025р. заявник склав письмовий друкований рапорт, у якому звинуватив у невиконанні наказу керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ командира роти №3 БПОП (с) ГУ НП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_5 (т.1 а.с.78).

Результати проведеного службового розслідування оформлені висновком Дисциплінарної комісії від 26.03.2025р. (далі за текстом - Висновок). (т.1 а.с.84-91 зворот).

У тексті Висновку відображені власні судження суб`єкта владних повноважень Дисциплінарної комісії про вчинення заявником дисциплінарного проступку поліцейського за рахунок невиконання вимог ст.65 Конституції України, п.1 ч.1 ст.18, п.2 ч.1 ст.18, ч.1 ст.64 Закону України «Про національну поліцію», п.1 ч.3 ст.1, п.4 ч.3 ст.1, ч.1 ст.5, Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.п.1 п.1 розділу VII Положення про підрозділи поліції особливого призначення (затверджене наказом МВС України від 04.12.2017р. №987, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.12.2017р. за №1565/31433) у спосіб вчинення відмови виконати наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ і не прибуття 03.03.2025р. для ротації поліцейських на позиції у м.Торецьк Бахмутського району Донецької області.

Висновок містить пропозицію Дисциплінарної комісії з приводу застосування до заявника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

27.03.2025р. із посилання на Висновок субєктом владних повноважень ГУ НП в Харківській області було видано наказ №374 від 27.03.2025р., п.2 якого заявника було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із служби в поліції.

Наказ ГУ НП в Харківській області від 27.03.2025р. №374 було реалізовано у спосіб видання ГУ НП в Харківській області наказу від 09.04.20025р. №180 о/с, яким заявника на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" було звільнено зі служби в поліції.

Календарна дата звільнення заявника зі служби у поліції припала на 10.04.2025 року.

Тому двома попередніми місяцями служби є березень 2025 року та лютий 2025 року.

Згідно із наданою субєктом владних повноважень довідкою про доходи заявнику за ці місяці було нараховано грошове забезпечення у розмірі 11.076,71грн. та 30.079,01грн. відповідно, що складає 697,55грн. середньоденного грошового забезпечення поліцейського. (т.1 а.с.112).

Стверджуючи про невідповідність закону як управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу накладеного дисциплінарного покарання, так і управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень про припинення служби в поліції, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Вирішуючи спір за епізодом позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області №184дск/ВСП від 28.02.2025, суд зазначає, що згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відтак, обов"язковою кваліфікуючою ознакою публічного - правового спору є виконання однією із сторін у межах спірних правовідносин функцій публічної адміністрації.

За визначенням ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України" бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

З наведеного слідує, що як бойові дії підрозділів, частин, з"єднань, угрупувань Збройних Сил України (рівно як і Національної поліції України) під час виконання завдань із захисту суверенітету, цілісності та недоторканності України в умовах дії правового режиму воєнного стану, так і будь-які рішення з приводу ведення згаданих бойових дій не належать до сфери управлінської діяльності, а тому накази з приводу ведення бойових дій (як документи бойового управління) не підлягають перевірці на відповідність ч.2 ст.2 КАС України.

Відтак, згадані, зокрема, у нормах Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України", ст.30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV; далі за текстом - Статут внутрішньої служби) накази військових посадових (службових) осіб з приводу ведення бойових дій та згадані у ст.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХІV; далі за текстом - Дисциплінарний статут) накази військових посадових (службових) осіб з приводу застосування мір дисциплінарного впливу за неналежне виконання військовослужбовцями обов`язків з стосовно реалізації бойових наказів (бойових розпоряджень) не повною мірою підпадають під дію ч.2 ст.2 КАС України, позаяк компетенція на оцінку обставин фактичної дійсності з приводу дотримання правил та умов ведення бойових дій поглинається виключними повноваженнями органу військового управління вищого рівня (компетентної військової посадової (службової) особи вищого рівня).

У окреслених судом випадках дія ч.1 ст.2 КАС України вичерпується перевіркою дотримання суб"єктом владних повноважень процедури реалізації повноважень контролю за службовою дисципліною та перевіркою відсутності в управлінських волевиявленнях суб"єкта владних повноважень дисциплінарного характеру проявів явного та очевидного свавілля чи відвертої дискримінації.

Суд вважає, що саме таке тлумачення змісту та обсягу судового контролю у порядку ч.1 і ч.2 ст.2 КАС України за наказами суб"єкта владних повноважень про притягнення військовослужбовця (рівно як і поліцейського) до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання вказівко документів бойового управління є цілком релевантним суті правових висновків постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №420/1491/23, де указано, що судовий контроль при оцінці актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень є обмеженим. За загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки суб`єкта владних повноважень щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.03.2024р. по справі №800/330/17 указано, що Європейський суд з прав людини, досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративного органу, виснував, що суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості актів, які прийняті органом влади, однак все ж таки суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі SigmaRadio Television Ltd. v. Cyprus, заяви № 32181/04 та № 35122/05, пункти 156, 157; у справі Putter v. Bulgaria, заява № 38780/02, пункти 47-56; Bryan v. the UnitedKingdom, заява № 19178/91, пункт 44).

З огляду на викладене, суд доходить до переконання про те, що за правовою природою та суттю оскаржений заявником наказ БПОП (стрілецький) ГУНП в Харківській області №184дск/ВСП від 28.02.2025 є документом бойового управління (бойовим наказом / бойовим розпорядженням), не створює для заявника жодних правових наслідків саме в аспекті проходження публічної поліцейської служби, є разовим/однократним бойовим завданням з захисту Батьківщини від ворога, не погіршує правового становища заявника як публічного службовця.

Тому за цим епізодом позов належить залишити без задоволення у звязку із відсутністю підтвердженого матеріалами справи факту порушення публічного права (інтересу) заявника.

Продовжуючи розвязання спору, суд відмічає, що відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", а також Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII; далі за текстом - Статут, Дисциплінарний статут).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись приписами Закону України від 10.12.2015р. №89-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

Частиною 1 ст.2 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" передбачено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Як указано у ст.6 названого закону, поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.12 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського. Поліція не має права відмовити в розгляді або відкласти розгляд звернень стосовно забезпечення прав і свобод людини, юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від протиправних посягань з посиланням на вихідний, святковий чи неробочий день або закінчення робочого дня.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (п.1 ч.1 ст.18); професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва (п.2 ч.1 ст.18); поважати і не порушувати прав і свобод людини (п.3 ч.1 ст.18).

У силу дії спеціальної норми права - ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Як передбачено ч.1 ст.64 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Таким чином, суд доходить до переконання про те, що інститут Присяги працівника поліції вже сам по собі призначений імперативно забезпечити зразкове дотримання публічним службовцем - поліцейським закону як у повсякденній службовій, так і позаслужбовій (приватній) діяльності.

При цьому, у кореспонденції з ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" інститут Присяги працівника поліції забезпечує необхідність виконання завдань поліції безперервно та незалежно від дії будь-яких факторів, адже жодних виключень із загального правила законом не передбачено.

Окремо суд відзначає, що у контексті положень Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" правова категорія "порушення присяги" не виокремлюється законодавцем з поміж інших порушень службової дисципліни, не вимагає застосування окремої кваліфікованої процедури доведення цього факту та сама по собі не віднесена до найтяжчого проступку поліцейського.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За визначенням ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Згідно з ч.2 ст.65 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 91) порушення вимог Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" у частині подання, дотримання строків подання декларації про контакти державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б"; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Отже, на відміну від норм Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" порушення присяги у сфері проходження публічної державної служби з моменту набрання чинності положеннями Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI "Про державну службу" та положеннями Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" не може бути кваліфіковано у якості окремої спеціальної виключної підстави припинення державної служби, а є лише одним із "звичайних" дисциплінарних проступків публічного службовця, котрий охоплює (як правило) сферу поза службової поведінки учасника суспільних відносин або поглинає собою вчинок з приводу незабезпечення виконання норм чинного законодавства під час виконання обовязків за посадою державної служби.

Тому усі правові висновки постанови Верховного Суду з приводу порушення присяги державного службовця як спеціальної та виключної процедури і підстави для припинення публічної служби за Законом України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" у контексті спірних правовідносин визнаються судом юридично неспроможними та не підлягають окремій і детальній оцінці.

Натомість суд зважає, що з огляду на сутність державної служби на проходження поліцейським публічної служби у лавах Національної поліції України, окрім вимог ст.ст.6-12 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", поширюються також і вимоги ст.4 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", зокрема, в частині дотримання таких принципів як патріотизм та доброчесність.

Продовжуючи розвязання спору, суд зважає, що за визначенням ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

У силу ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту до змісту службової дисципліни також віднесено такі обов`язки поліцейського як: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

У розумінні ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції,.

Отже, до кола формальних ознак дисциплінарного проступку поліцейського належать діяння з приводу: 1) недотримання вимог чинних нормативно-правових актів; 2) недотримання Присяги працівника поліції; 3) невиконання наказів керівників; 4) неналежного рівня знань положень нормативно-правових актів та змісту власних функціональних обов`язків за посадою; 5) не виявлення поваги до прав, честі і гідності людини, не утримання від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 6) ненадання допомоги та не запобігання вчиненню правопорушень; 7) не вжиття заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського із одночасним інформуванням про це безпосереднього керівника; 8) не утримання від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки; 9) не утримання від дій, що підривають авторитет Національної поліції України; 10) недотримання правил внутрішнього розпорядку; 11) невиконання заходів безпеки у службовій діяльності; 12) незабезпечення належного рівня власної професійної підготовки (кваліфікації); 13) неналежного ставлення до збереження службового майна, незабезпечення належного стану зброї та спеціальних засобів; 14) не виявлення поваги до честі і гідності інших поліцейських і працівників поліції, не надання допомоги іншим поліцейським, не стримування інших поліцейських від вчинення правопорушень; 15) не дотримання правил носіння однострою та знаків розрізнення; 16) не сприяння керівникові в організації дотримання службової дисципліни, не інформування керівника про будь-які порушення службової дисципліни; 17) перебування на службі у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння; 18) невжиття заходів із забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України.

Розглядаючи дану справу, суд повторно наголошує, що обов`язкова притаманність будь-якій публічній службі критерію доброчесності публічного службовця явно, очевидно та однозначно унеможливлює подальше проходження служби поліцейським у разі особистого скоєння проступку проти інтересів поліцейської служби (що поглинають як нагальну потребу у збереженні недоторканності авторитету поліції, так і потребу у підтриманні належного рівня довіри громадянського суспільства до функціонування органів правопорядку).

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських (затверджені наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179) закріплено, що під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України Про Національну поліцію, Про запобігання корупції та іншими актами законодавства України; виявляти повагу до гідності кожної людини, справедливо та неупереджено ставитися до кожного, незважаючи на расову чи національну приналежність, мову, стать, вік, віросповідання, політичні чи інші переконання, майновий стан, соціальне походження чи статус, освіту, місце проживання, сексуальну орієнтацію або іншу ознаку, не допускати дискримінації в будь-якій формі; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; мати охайний зовнішній вигляд, бути у встановленій формі одягу; дотримуватися норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків ч.2 ст.14 Дисциплінарного статуту передбачено проведення службового розслідування, під яким відповідно до ч.1 ст.14 цього ж Дисциплінарного статуту розуміється діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Процедури та механізми функціонування дисциплінарних комісій в органах та підрозділах Національної поліції України визначені приписами Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України (затверджене наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Положення №893).

За правилом п.3 розділу І Положення №893 дисциплінарна комісія утворюється у складі не менше трьох осіб, з яких визначається голова дисциплінарної комісії. У разі призначення службового розслідування за відомостями про скоєння поліцейським дисциплінарного проступку, що потребує значного обсягу дій, зокрема опитування великої кількості поліцейських та інших осіб, витребування та аналізу значного обсягу матеріалів, уповноважений керівник може призначати заступника голови дисциплінарної комісії. Головою дисциплінарної комісії, утвореної в поліції, може бути лише поліцейський.

Згідно з п.10 розділу І Положення №893 забороняється включати до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, щодо якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, заінтересованих у результатах розслідування.

Процедури та механізми проведення службового розслідування відносно поліцейських деталізовані приписами Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (затверджений наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Порядок №893).

У спірних правовідносинах субєктом владних повноважень під час створення Дисциплінарної комісії було дотримано критерій чисельності осіб та критерій неупередженості, службове розслідування було призначено та проведено.

Ознак порушення прав та інтересів заявника у процедурі службового розслідування матеріали справи не містять, позаяк заявник був обізнаний із фактом проведення службового розслідування, правом на надання письмових пояснень скористався.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Дисциплінарного статуту поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Згідно з п.2 розділу IV Порядку №893 поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Зі змісту наведених норм закону та Порядку №893 слідує, що законодавець наділив поліцейського правом "бути почутим" у ході службового розслідування, що кореспондує приписам п.9 ч.2 ст.2 КАС України.

Разом із тим, суд доходить до переконання про те, що недотримання субєктами владних повноважень цього права поліцейського не призводить автоматично та безальтернативно до безумовної та беззастережної протиправності висновків службового розслідування, оскільки юридичні наслідки нереалізації поліцейським права "бути почутим" у ході службового розслідування у кожному конкретному випадку знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому звязку із власною поведінкою поліцейського під час службового розслідування за критерієм сумлінності, добросовісності та доброчесності, демонстрації прагнення до відкритості, а також із існуванням істотних, вагомих та суттєвих аргументів, їх змістом та суттю.

Тож, відсутність у поліцейського згаданих аргументів у поєднанні із дотриманням дисциплінарною комісією вимоги стосовно повноти, всебічності та достовірності зясування обставин обєктивної дійсності, викладення у тексті висновку службового розслідування усіх юридично значимих факторів свідчить про відсутність порушеного права в аспекті застосування дисциплінарного покарання (заходів дисциплінарного впливу) за реально вчинений дисциплінарний проступок.

У межах спірних правовідносинах заявник надав особисті письмові пояснення Дисциплінарній комісії, де не виклав поза розумним сумнівом прийнятних пояснень змісту та характеру власної правової поведінки за інкримінованим у якості дисциплінарного проступку поліцейського епізодом життєдіяльності.

Стосовно обставин проведення Дисциплінарної комісією службового розслідування у межах спірних правовідносин, виявлення Дисциплінарною комісією джерел доказування відносно тих обставин, котрі входять до предмету службового розслідування і використання Дисциплінарною комісією засобів доказування суд констатує, що результати процедурної діяльності субєктів дисциплінарного провадження повинні поза розумним сумнівом узгоджуватись із приписами ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України і не залишати ймовірності/вірогідності іншого тлумачення справжніх обставин фактичної дійсності, аніж вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, який безумовно заслуговує на запропоноване до застосування покарання.

Положення ст.ст.3, 8, 19 Конституції України спрямовані на посилення цієї вимоги до результатів процедурної діяльності субєкта владних повноважень у разі інкримінування діючому поліцейському проступку, побічно суміжного як із корупцією, так і з будь-яким іншим діянням, здатним привернути значну увагу суспільства та громадськості або призвести до зменшення рівня довіри (аж до її втрати, тобто зневіри) суспільства до умов та цілей функціонування органів Національної поліції України як державної інституції, призначеної для захисту існуючого у Державі правопорядку та захисту самої Держави Україна від збройної агресії ворога.

Суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносинах Дисциплінарна комісія не діяла явно і очевидно необгрунтовано чи безпідставно, адже із прийнятною поза розумним сумнівом сформулювала суть та зміст інкримінованих заявнику дисциплінарних проступків поліцейського.

Стосовно обставин процедури здобуття Дисциплінарною комісією обєктивних даних у межах службового розслідування та стосовно права особи, відносно якої або за фактами вчинків якої було порушено службове розслідування на особисту та безпосередню участь у процедурі службового розслідування суд зазначає, що за визначенням ч.1 ст.14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Згідно з ч.1 ст.16 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

Відповідно до ч.2 ст.16 Дисциплінарного статуту у разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів.

З наведених норм закону чітко та безумовно витікає, що службове розслідування має присікальний строк проведення і не може тривати у часі нескінченно.

Оскільки положення наведених норм права були офіційно оприлюднені та не містять приводів для множинного тлумачення, то слід дійти висновку про те, що кожен поліцейський не може мати розумних очікувань або легітимних сподівань на те, що стан тимчасової непрацездатності (тобто хвороба) або будь-які інші фактори (у тому числі і догляд за дитиною) здатні продовжити чітко визначений законом максимальний строк проведення службового розслідування.

З огляду на зміст ст.2, ст.6, ст.8, ч.4 ст.11, ст.64 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" кожен поліцейський не може не усвідомлювати, що повинен забезпечити дотримання ч.2 ст.19 Конституції України як під час виконання повноважень за посадою, так і під час участі у проведенні у проведенні службового розслідування, порушеного відносно нього або за фактами вчинків, до яких він є дотичним.

При цьому, у силу спеціального застереження ч.4 ст.11 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", де указано, що рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції, кожен поліцейський у межах службового розслідування повинен максимально демонструвати доброчесність власної особистості, щирість намірів та непохитність прагнення до встановлення обєктивної істини з метою максимально повного подолання ризиків виникнення та існування у населення недовіри до поліції, сприяння унеможливленню виникнення у населення розумних сумнів у застосуванні критеріїв корпоративної єдності задля уникнення відповідальності за винні діяння.

Стосовно співвідношення меж компетенції та повноважень уповноваженого керівника поліції та із межами компетенції та повноважень Дисциплінарної комісії суд зазначає, що згідно з п.13 розділу І Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України (затверджено наказом ПВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Положення №893) визначено, що дисциплінарна комісія створюється на строк проведення службового розслідування.

Згідно з п.п.2 п.1 розділу ІІІ, п.п.4 п.1 розділу ІІІ, п.п.5 п.1 розділу ІІІ, п.п.6 п.1 розділу ІІІ Положення №893 дисциплінарна комісія під час проведення щодо поліцейського службового розслідування має право: викликати поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, а також запрошувати інших працівників органів (підрозділів) поліції, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають стосунок до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них усні або письмові пояснення, здійснювати фіксацію технічними засобами за згодою особи, з якою проводиться бесіда, її усних пояснень, а також одержувати документи, які стосуються службового розслідування; одержувати в органах, закладах, установах поліції та їх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідні документи або їх копії та долучати до матеріалів службового розслідування; вивчати документи, що мають стосунок до службового розслідування, у разі потреби знімати з них копії і долучати до матеріалів службового розслідування; користуватися в установленому порядку базами (банками) даних Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та інших органів державної влади.

Згідно з п.п.2 п.3 розділу ІІІ Положення №893 член дисциплінарної комісії для з`ясування питань, пов`язаних зі службовим розслідуванням, із дотриманням чинного законодавства України відвідує органи, підрозділи, установи поліції або за погодженням з адміністрацією інші органи державної влади та місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації незалежно від форм власності, отримує від їх працівників письмові або усні пояснення, документи та матеріали, що стосуються предмета службового розслідування.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (затверджений наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1355/32807; далі за текстом - Порядок №893)

Згідно з п.2 розділу І Порядку №893 територіальні органи поліції - головні управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, а також міжрегіональні територіальні органи Національної поліції України.

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку №893 передбачено, що підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відтак, отримавши рапорт про вчинення заявником діяння з ознаками проступку поліцейського (невиконання бойвого наказу / бойвого розпорядження) субєкт владних повноважень ГУ НП в Харківській області цілком правомірно та обгрунтовано вчинив управлінське волевиявлення з приводу призначення службового рослідування, про що видав наказ від 04.03.2025р. №175.

Тож підстав для задоволення позову за цим епізодом суд не знаходить.

Згідно з ч.1 ст.70 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Дисциплінарного статуту Національної поліції України відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків (посади) є тимчасовим заходом на час проведення службового розслідування та може бути застосовано до поліцейського у разі, якщо обставини виявленого дисциплінарного проступку унеможливлюють виконання посадових (функціональних) обов`язків ним або іншим поліцейським, а також якщо виконання поліцейським посадових (функціональних) обов`язків перешкоджає встановленню обставин виявленого дисциплінарного проступку.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було виявлено факт вчинення заявником у якості поліцейського діяння з ознаками дисциплінарного проступку у вигляді відмови від виконання бойового наказу (бойового розпорядження) з штучно вигаданих причин, попри те, що інші поліцейські, яким одночасно із заявником було доведено наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ, без жодних зауважень, заперечень чи вагань стали до виконання цього бойового наказу (бойового розпорядження), виявивши рішучість та мужність, нехтуючи власним життям у цілях захисту Держави України від ворога.

Окремо суд зауважує на приписах ч.1 ст.60 Конституції України, ч.7 ст.4, ч.4 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII), ч.2 ст.8 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII «Про Національну поліцію».

Так, згідно з ч.1 ст.60 Конституції України ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.

Відповідно до ч.7 ст.4 Дисциплінарного статуту Національної поліції України наказ, відданий (виданий) з порушенням вимог закону або з перевищенням повноважень, є недійсним та підлягає скасуванню прямим керівником.

Пунктом 4 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України визначено, що поліцейському забороняється виконувати злочинний або явно незаконний наказ. У разі одержання наказу, що суперечить закону, підлеглий не повинен виконувати його, про що зобов`язаний невідкладно в письмовій формі доповісти керівнику, який віддав (видав) наказ, та своєму безпосередньому керівникові, а в разі наполягання на його виконанні - письмово повідомити про це прямому керівнику.

Як то указано у ч.2 ст.8 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII «Про Національну поліцію», поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази.

Зі змісту наведених норм права чітко та однозначно слідує, що поліцейський не повинен виконувати явно злочинні розпорядження/накази чи явно незаконні розпорядження/накази.

Наведене означає, що рівень невідповідності управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень у вигляді наказу/розпорядження вимозі національного закону України повинен мати такий ступінь, котрий у звичайної розсудливої людини (стороннього поінформованого неупередженого спостерігача) не залишатиме жодних адекватно прийнятних сумнівів у тому, що виконання наказу/розпорядження знаходиться у прямому невідворотному причинно-наслідковому звязку із настанням негативних наслідків у формі недотримання загальнозрозумілих правил поведінки (як-то вбивство військовополоненого поза межами самооборони).

У межах спірних правовідносин заявник одержав наказ прямувати до населеного пункту - Торецьк з метою забезпечення виконання функцій Національної поліції України.

Суд відзначає, що наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ не містить жодних ознак, котрі б обєктивно могли підпасти під дію ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року або будь-яких інших статей згаданого акту права або під дію ст.60 Конституції України.

Згідно з ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими обставини того, що на час виникнення спірних правовідносин населений пункт Торецьк Бахмутського району Донецької області знаходився у межах контрольованої органами державної влади України території України, а тому будь-які умови несення поліцейської служби у цьому населеному пункті хоча і збільшували ризик загибелі чи смерті поліцейського під час виконання службових обовязків, але не створювали ризиків втрати життя більшого рівня ніж для військовослужбовця стрілецького підрозділу Збройних Сил України (іншого військового формування) (тобто піхотинця), який знаходиться безпосередньо на лінії вогневого зіткнення з ворогом, достатньо віддаленої від населеного пункту - Торецьк у бік тимчасово окупованої ворогом території України.

Відтак, у якості невиконання наказу слід кваліфікувати діяння особи, котре за суттю, змістом та характером поведінки спрямоване на ухилення (чи створення умов для ухилення) від досягнення доведеного керівником/начальником завдання і мовний контекст суто зовнішнього прояву поведінки особи (тобто використання мовних конструкцій на кшталт фраз «не відмовляюсь від виконання наказу», «згоден виконати наказ» тощо) не має жодного юридичного значення у разі невиконання наказу/розпорядження без поважних причин, зокрема, поза межами ситуації дії нездоланних/непереборних факторів як обєктивних перешкод.

З огляду на викладене вище, суд доходить до переконання про юридичну умотивованість, фактичну обгрунтованість та відсутність у субєкта владних повноважень жодного іншого легітимного та справедливого варіанту реагування на виявлене діяння заявника у якості поліцейського, окрім вчинення управлінського волевиявлення з приводу відсторонення заявника від посади.

Тож суд не знаходить підстав для задоволення позову за епізодом скасування наказу ГУ НП в Харківській області від 6.03.2025р. №№112 о/с.

Як то указано, у п.1 розділу IV Порядку №893 уповноважений керівник або особа, яка виконує його обов`язки, під час службового розслідування: контролює роботу дисциплінарної комісії, надає голові та членам дисциплінарної комісії доручення стосовно проведення службового розслідування; розглядає клопотання про відвід голови та членів дисциплінарної комісії, скарги на їх дії або бездіяльність, за наявності підстав змінює склад дисциплінарної комісії; у разі відсутності повноважень на залучення до проведення службового розслідування представників інших органів (підрозділів, закладів, установ) поліції звертається до старших прямих керівників з клопотанням про включення до складу дисциплінарної комісії працівників цих органів (підрозділів, закладів, установ) поліції; приймає рішення про розгляд справи дисциплінарною комісією на відкритому засіданні; підписує запити до інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності з метою збирання матеріалів, необхідних для проведення службового розслідування; розглядає висновок за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування) та матеріали службового розслідування; у разі незгоди із висновком службового розслідування в межах установленого строку надає доручення голові та членам комісії щодо додаткової перевірки обставин, які раніше не були відомі або не були враховані під час проведення службового розслідування, а також щодо доопрацювання висновку службового розслідування; у разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії продовжує наказом строк проведення службового розслідування, але не більш як на один місяць; затверджує висновок службового розслідування та з урахуванням зібраних за результатами його проведення матеріалів приймає рішення, що може відрізнятися від запропонованого дисциплінарною комісією; при встановленні під час службового розслідування діяння, що містить ознаки кримінального або адміністративного правопорушення, уживає заходів у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення.

За правилами п.4 розділу V Порядку №893 службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до п.5 розділу VI Порядку №893 у резолютивній частині висновку службового розслідування дисциплінарною комісією зазначаються: висновок щодо наявності або відсутності в діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону, іншого нормативно-правового чи організаційно-розпорядчого акта, наказу керівника, який було порушено. У разі неможливості встановлення за результатами службового розслідування факту наявності/відсутності в діях (бездіяльності) поліцейського складу дисциплінарного проступку внаслідок неможливості отримання доступу до необхідних документів такі обставини розцінюються на користь поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського в разі наявності в його діянні ознак дисциплінарного проступку; відомості про списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів, а також про надсилання матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.

Згідно з п.9 розділу VI Порядку №893 висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника. Враховуючи думку членів дисциплінарної комісії та на підставі поданих матеріалів службового розслідування уповноважений керівник може прийняти рішення про накладення на поліцейського іншого виду дисциплінарного стягнення, що відрізняється від запропонованого дисциплінарною комісією.

Пунктом 1 розділу VIІ Порядку №893 визначено, що у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування. У разі якщо керівник не уповноважений на застосування дисциплінарних стягнень, він порушує перед старшим прямим керівником клопотання про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.

Звідси слідує, що: дисциплінарна комісія є тимчасовим колегіальним спеціальним субєктом права у структурі органів Національної поліції України; має право на усне чи письмове витребовування інформації та документів, пов`язаних із предметом службового розслідування від поліцейських цього ж самого терогану поліції, а відносно інших учасників суспільних відносин за підписаним керівником тероргану поліції запитом; не має ані обовязку, ані фізичної здатності здійснювати реєстрацію власно складених та адресованих іншим структурним підрозділам теорганів поліції запитів за обліками документообігу; наділена виключною компетенцією за визначення наявності або відсутності події та складу проступку поліцейського; уповноважений керівник поліції має право надати дисциплінарній комісії вказівку на проведення додаткової перевірки певних обставин та визначити відмінний від запропонованого дисциплінарною комісією вид покарання, але не має впливу на формування судження дисциплінарної комісії як окремого, самостійного та незалежного субєкта владних повноважень з приводу визначення наявності або відсутності події та складу проступку поліцейського.

У ході розгляду справи судом не здобуто доказів про недоліки (вади, дефекти) у реалізації Дисциплінарною комісією функцій контролю за службовою дисципліною поліцейського такого рівня чи характеру, котрі б обєктивно бути здатні спричинити неповноту, викривлення, спотворення чи перекручення справжніх обставин фактичної дійсності.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.02.2021р. у справі №822/1175/17 з приводу наслідків недотримання особою Правил етичної поведінки поліцейських в аспекті припинення подальшої публічної служби поліцейський повинен дотримуватись покладених на нього вимог, в тому числі етичного та морального змісту, як в робочий час, так і в час відпочинку, що передбачено вимогами Дисциплінарного статуту та Закону України Про Національну поліцію, та уникати вчинення дій, які б могли викликати негативну суспільну думку населення відносно органів поліції та спричинити суспільний резонанс.

Зі змісту Присяги працівника поліції, текст якої наведено у ст.64 Закону України Про Національну поліцію, вбачається, що особа, яка вступає на службу в поліцію, усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягає вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Суд зауважує, що у спірних правовідносинах окреслена у Висновку поведінка заявника однозначно не відповідає стандартам зразкового виконання обов`язків поліцейського, розумна виправданість і вимушеність саме такої поведінки не була доведена заявником у ході розгляду справи.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що за правилами ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

У силу ч.3 ст.19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Таким чином, усі юридичні фактори, котрі мають юридичне значення для вирішення питання про дисциплінарне покарання поліцейського повинні бути викладені дисциплінарною комісією у висновку службового розслідування.

Складений у межах спірних правовідносин Висновок відповідає окресленим у ч.3 ст.19 Дисциплінарного статуту вимогам.

Окрім того, відповідно до ч.8 ст.19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Звідси слідує, що у процедурі дисциплінарного провадження відносно поліцейських законодавець наділив свободою адміністративного розсуду одразу двох субєктів права, а саме: державного колегіального тимчасового органу в особі Дисциплінарної комісії тероргану Національної поліції України та керівника тероргану Національної поліції України, дискреція кожного з яких є вільною, самостійною і незалежною один від одного.

При цьому, межі дискреції цих суб`єктів дисциплінарного провадження не перетинаються, а вчинені Дисциплінарною комісією тероргану Національної поліції України адміністративні волевиявлення не мають безумовно імперативного характеру для керівника тероргану Національної поліції України) за виключенням суджень про наявність або відсутність події та складу дисциплінарного проступку поліцейського.

Суд зазначає, що Дисциплінарна комісія у даному конкретному випадку діяла із дотриманням критеріїв за ч.2 ст.2 КАС України, оскільки на підставі повно та правомірно здобутих обєктивних даних, які із достатньою поза розумним сумнівом повнотою висвітлюють обставини спірних правовідносин, надала вірну оцінку зовнішнім і сутнісним проявам вчинків заявника з приводу невиконання бойового наказу (бойового розпорядження).

Суд вважає, що право на застосування одного із перелічених у ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту видів дисциплінарних стягнень є виключною прерогативою компетентної посадової особи Національної поліції України (тобто дискреційними повноваженнями субєкта владних повноважень), котра підпадає під судову перевірку за ч.2 ст.2 КАС України виключно в межах відсутності або наявності ознак свавілля, ознак явної та очевидної дискримінації, ознак явної та очевидної упередженості, нерозсудливості, недобросовісності, непропорційності.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - поза будь-яким розумним сумнівом, у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - баланс вірогідностей.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Окремо суд зважає, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. по справі №520/6006/21: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію поза розумним сумнівом; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі № 756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального права викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт забезпечив дотримання у спірних правовідносинах ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки обставини спірних правовідносин з`ясував із достатньою повнотою, належну норму права визначив вірно, помилок у тлумаченні змісту цієї норми права не припустився, правомірно та обгрунтовано зважив на відображені у Висновку судження Дисциплінарної комісії як достатні та належні докази підтвердження події та складу дисциплінарного проступку поліцейського.

Доводи заявника про результати попередньої служби та отримання будь-яких статусів чи нагород згідно з ч.4 ст.19 Дисциплінарного статуту у даному конкретному випадку обєктивно не здатні призвести до висновку про протиправність управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу необрання менш суворого дисциплінарного стягнення.

За наслідками розгляду справи суд схиляється до переконання про те, що у відображених у Висновку діяннях заявника наявні подія та склад дисциплінарних правопорушень поліцейського (дисциплінарного проступку поліцейського за рахунок невиконання вимог ст.65 Конституції України, п.1 ч.1 ст.18, п.2 ч.1 ст.18, ч.1 ст.64 Закону України «Про національну поліцію», п.1 ч.3 ст.1, п.4 ч.3 ст.1, ч.1 ст.5, Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.п.1 п.1 розділу VII Положення про підрозділи поліції особливого призначення (затверджене наказом МВС України від 04.12.2017р. №987, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.12.2017р. за №1565/31433) у спосіб вчинення фактичної відмови виконати наказ керівника батальйону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП в Харківській області від 28.02.2025р. №184дск/ВСЛ і не прибуття 03.03.2025р. для ротації поліцейських на позиції у м.Торецьк Бахмутського району Донецької області), а реально вчинені суб`єктом владних повноважень управлінські волевиявлення з приводу застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції та з приводу реалізації цього дисциплінарного покарання у спосіб видання наказу про звільнення з поліції не призвели до безпідставного погіршення правового становища заявника як поліцейського.

Суд зважає, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 (справа № 1-123/2018(4892/17) Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Європейська Комісія За демократію через право на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь Верховенство права (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.

Виходячи з практики ЄСПЛ за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки від 31 липня 2008 року, рішення у справі Брайєн проти Об`єднаного Королівства від 22 листопада 1995 року, рішення у справі Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру від 21 липня 2011 року, рішення у справі Путтер проти Болгарії від 2 грудня 2010 року).

Суд відмічає, що матеріали справи не містять доказів порушення субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин процедури реалізації управлінської функції; доводять відсутність дефектів (вад, недоліків) такого змісту, характеру та ступеню, котрі були б обєктивно здатні призвести до викривлення, спотворення чи перекручення справжніх обставин фактичної дійсності; виключають існування фактів свавілля чи дискримінації.

Відтак, за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Тож позов належить залишити без задоволення через недоведеність факту існування у заявника у даному конкретному випадку порушеного права (ущемленого інтересу).

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові межахізми зясування обєктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Так, посилання заявника на положення ст.60 Конституції України визнаються судом у даному конкретному випадку юридично неспроможними, позаяк з початку повномасштабної збройної військової агресії Російської Федерації проти України (24.02.2022р.) аналогічні до виданого у межах спірних правовідносин документи бойового управління щоденно за ціною власного життя і здоров"я виконуються військовослужбовцями стрілецьких (піхотних) підрозділів Збройних Сил України та інших підрозділів Сил Оборони України на лінії зіткнення без штучно вигаданого та неумотивованого висунення будь-яких додаткових умов з приводу умов організації ведення бойових дій.

Застосовані заявником у межах спірних правовідносин та у тексті поданих по справі процесуальних документів мовні конструкції про відсутність відмови від виконання бойового наказу (розпорядження) та про рішучість до виконання бойового наказу (розпорядження) за створення певних умов не змінюють факту існування діяння з приводу невиконання заявником цього бойового наказу (розпорядження) у спосіб неприбуття до визначеного рубежу оборони, попри безперешкодне прибуття на місце розташування відповідної позиції у смузі оборони 03.03.2025р. інших поліцейських, яким одночасно із заявником в одних і тих же самих умов був доведений той же самий бойовий наказ (розпорядження).

Посилання заявника на правові висновки Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/30722/24 згідно з ч.4 ст.78 та ч.7 ст.78 КАС України не мають жодного правового значення для правильного вирішення спору у справі №520/10100/25 у зв"язку із докорінною відмінністю в обставинах спірних правовідносин.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Правові позиції згаданих заявником у тексті позову судових рішень не можуть бути поширені на спірні правовідносини через відсутність об`єктивних даних про релевантність обставинам даного конкретного спору.

З урахуванням умов несення заявником поліцейської служби у межах спірних правовідносин, обставин скоєння заявником інкримінованого дисциплінарного проступку поліцейського, рівня суспільного інтересу до виконання поліцейськими бойових наказів (бойових завдань) під час дії правового режиму воєнного стану та відсічі збройної агресії ворога проти України в аспекті ст.ст.6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року усі вимоги заявника належить розглянути по суті.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Клопотання відповідача від 16.05.2025р. про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.