Справа № 460/6420/25
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2025 року м. Рівне №460/6420/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. за участю секретаря судового засідання Вознюк В.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Костишин В.С.,

відповідача: представник Політуча В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації,метрології та сертифікації
доВідділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про визнання дій протиправними, скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації» до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії відповідача у виконавчому провадженні №77550907 від 18.03.2025 з примусового виконання виконавчого листа №569/12524/24, виданого 17.03.2025 Рівненським міським судом Рівненської області, про зобов`язання позивача поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора ДП «Рівнестандартметрологія» з 15.03.2024 щодо накладення штрафу на ДП «Рівнестандартметрологія»;

стасувати постанови від 21.03.2025 та від 27.03.2025 про накладення штрафу на ДП «Рівнестандартметрологія», що винесені відповідачем у виконавчому провадженні №77550907 від 18.03.2025 з примусового виконання виконавчого листа №569/12524/24, виданого 17.03.2025 Рівненським міським судом Рівненської області.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2025 отримали засобами поштового зв`язку лише 21.03.2025, тобто в день перевірки виконавцем виконання рішення суду. Позивач вказує що державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження встановив, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 3 робочих днів, отже з дня отримання боржником постанови 21.03.2025 боржнику належить виконати вимогу до 26.03.2025. Таким чином позивач зазначає, що винесена постанова про накладення штрафу 21.03.2025 є протиправною оскільки такий штраф накладений з порушенням строків встановлених самим виконавцем, а боржнику не надано часу/можливості навіть ознайомитися з рішенням суду на підставі котрого видано відповідний виконавчий лист. Також останній зазначає, що постанова про накладення штрафу від 27.03.2025 винесена протиправно, так як в період з 27.03.2025 по 03.04.2025 голова комісії з реорганізації перебував на лікарняному. Просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

До відкриття провадження позивач подав до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 11.04.2025 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 11.04.2025 позовну заяву залишено без руху.

21.04.2025 позивач повторно звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 23.04.2025 позивачу відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 25.04.2025 позовну заяву після усунення недоліків прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. Розгляд справи по суті призначити у відкритому судовому засіданні 13 травня 2025 року о 10:00 год.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки боржником станом на 21.03.2025 не здійснено жодних заходів направлених на виконання рішення суду, рішення суду залишалося не виконаним боржником без поважних причин, а тому державним виконавцем 21.03.2025 була винесена постанова ВП №77550907 про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. Також, державним виконавцем 21.03.2025 винесено вимогу, якою зобов`язано боржника керівника Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації» бути присутнім 27.03.2025 0 10:00 год. за адресою м. Рівне вул. Замкова, 31 для повторної перевірки виконання рішення суду. Однак під час прибуття 27.03.2025 для повторної перевірки виконання рішення суду встановлено, що рішення суду не виконано, таким чином державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника в подвійному розмірі, що становить 10200, 00 грн. Просить суд відмовити в задоволенні позивних вимог повністю.

Протокольною ухвалою суду від 13.05.2025 розгляд справи був продовжений на двадцять днів та відкладено розгляд справи на 02.06.2025.

В судовому засіданні 02.06.2025 було допитано свідка ОСОБА_2 .

До суду надйшло клопотання про залучення тетьої особи ОСОБА_1 .

представники строні запечечили щодо залучення третьої особи оскільки права третьої особи не будуть порушення в даній адміністативній справі.

Протокольною ухвалую суду відмовлено в залученні третьої особи.

Протокольною ухвалою суду від 02.06.2025 судове засідання відкладено на 04.06.2025.

Протокольною ухвалою суду від 04.06.2025 в судовому засідання оголошено перерву до 05.06.2025.

Суд, заслухавши представників сторін, свідка та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03.03.2025 у справі №569/12524/24 позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Львівський науково- виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", Рівненська філія Державного підприємства "Львівський науково- виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» №10-к від 15.03.2024 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 15 березня 2024 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2024 по 25 лютого 2025 року в сумі 378 179 грн. 23 коп.( триста сімдесят вісім тисяч сто сімдесят дев`ять грн. 23 коп) .

Стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь держави судовий збір в розмірі 4992 грн 99 коп.( чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дві грн. 99 коп).

Рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

На виконання рішення суду 17.03.2025 видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

18.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №77550907, в якій зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 3 робочих днів.

Також 18.03.2025 державним виконавцем винесено вимогу, в якій зазначається, що боржнику (керівнику Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації») бути присутнім 21.03.2025 о 10:00 год. за адресою м. Рівне вул. Замкова буд. 31 з метою перевірки виконання рішення суду.

21.03.2025 державним виконавцем складено, акт в якому зазначається, що станом на 21.03.2025 рішення Рівненського міського суду Рівненської області не виконано, а саме запис в трудовій книжці не занесено, також не винесено наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 15.03.2024. Даний акт державного виконавця підписаний державним виконавцем Політучою В.В., стягувачем ОСОБА_1 , боржник (керівник організації) Кухарчук С., поняті ОСОБА_3 , ОСОБА_4

21.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у ВП №77550907, за не виконання рішення суду накласти на боржника Державне підприємство «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації штраф на користь держави у розмірі 5100, 00 грн.

21.03.2025 №64150 державним виконавцем винесено вимогу виконавця, в якій зазначається, що боржнику (керівнику Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації) бути присутніми 27.03.2025 0 10:00 год. за адресою м. Рівне вул. Замкова буд. 31 з метою повторної перевірки виконання рішення.

27.03.2025 державним виконавцем винесено акт, якому встановлено, що 21.03.2025 на адресу Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» направлено вимогу за вих. №64150. Згідно з трекінгу пошуку Укрпошти дана вимога була отримана боржником 26.03.2025. 27.03.2025 при повторній перевірці щодо виконання рішення суду поновлення ОСОБА_1 керівник ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці. Рішення суду на 27.03.2025 не виконано запис в трудовій книжці не занесено, наказ на поновлено на посаді не винесено. Даний акт державного виконавця підписаний державним виконавцем Політучою В.В., стягувачем ОСОБА_1 , боржник відсутній, поняті ОСОБА_3 , ОСОБА_4

27.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду накласти на боржника Державне підприємство «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» штраф на користь держави розмірі 10200 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За правилами частин першої третьої статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частинами першою, другою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як установлено пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Нормами пункту 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 63 Закону № 1404-VIII передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

В силу частини 2 статті 63 Закону № 1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,- протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону № 1404-VIII встановлено відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, згідно з частиною першою вказаної статті встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу наведених норм слідує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано і таке невиконання сталося без поважних на те причин, тобто коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Отже, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлено факт невиконання (неналежного виконання) боржником судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону № 1404-VIII. Тобто на час прийняття виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Для визначення наявності підстав для врахування вищевказаної судової практики визначальною обставиною є встановлення судом невиконання судового рішення за умови лише поважних причин.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 жовтня 2021 у справі № 360/4705/20.

Як встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03.03.2025 у справі №569/12524/24 позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Львівський науково- виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", Рівненська філія Державного підприємства "Львівський науково- виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Також суд зазначає, що в рішенні суду від 03.03.2025 у справі №569/12524/24 зазначено, в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Суд зауважує, що 18.03.2025 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №77550907 на підставі виданого виконавчого листа №569/12524/24 від 17.03.2025, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифіувції» з 15.03.2024. У пункті 2 цієї постанови зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 3 робочих днів.

Постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2025 є чинною, в судовому порядку не скасована та не є предметом оскарження у даній справі.

Також суд зазначає, що підставою прийняття відповідачем оскаржуваних постанов про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн., є не виконання боржником рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03.03.2025 у справі №569/12524/24 в частині не поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Суд додаткова зазначає, що представник позивача адвокат Костишин В.П. був присутній в судовому засіданні під час прийняття Рівненським міським судом Рівненської області рішення від 03.03.2025 у справі №569/12524/24, в якому зазначено, що поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Суд враховує позицію Верховного Суд у постанові від 13.11.2019 у справі №592/4332/17 зазначив, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд звертає увагу на те, що поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

У разі відсутності посади позивача (з об`ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов`язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Водночас, Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а трудовим законодавством не передбачено поновлення працівника на іншу посаду, ніж він займав до звільнення. Виходячи із положень трудового законодавства, незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 березня 2020 року (справа №809/378/17).

Таким чином, навіть із урахуванням того, що рішення Рівненським міським судом Рівненської області від 03.03.2025 у справі №569/12524/24 не набрало законної сили, позивач з 15.03.2024 мав поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді.

В судовому засіданні 02.06.2025 свідок ОСОБА_2 (голова комісії з реорганізації Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифіувції») повідомив суд, що про наявність судового рішення від 03.03.2025 йому стало відомо вже після відкриття виконавчого провадження, а також зазначив, що підприємство в стані реорганізації і не знав як правильно поновити позивача на посаді. Свідок зазначив, що також перебував на лікарняному, як тільки вийшов на роботу то був прийнятий наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Однак твердження свідка, що про рішення суду стало відомо тільки після відкриття виконавчого провадження судом спростовується позаяк відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області представники позивача надавали пояснення щодо предмету спору а також під час проголошення судового рішення суду був присутній представник.

Однак суд додатково зазначає, що в матеріалах справи наявний наказ від 03.04.2025 №13-к, яким ОСОБА_1 поновлено на роботі.

Таким чином, приймаючи постанови про накладення штрафу від 21.03.2025 та 27.03.2025 у виконавчому провадженні №77550907 виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано.

Суд зазначає, що у справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006 року, заява № 30779/04).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні зокрема у пункті 52 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04) про відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, що становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

Водночас у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини «Сокур проти України» (N 29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Водночас, за змістом рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у постанові Верховного Суду від 28.03.2017 у справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно, з дотриманням норм Закону України "Про виконавче провадження", прийнято постанови про накладення на позивача штрафу в сумі 10200,00 грн. за невиконання рішення суду у виконавчому провадженні № 77550907.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги встановлені обставини та наведені норми чинного законодавства, а також те, що, позивачем не наведено інших належних та обґрунтованих доводів, що дають підстави для висновку про необхідність скасування постанови про накладення штрафу та визнання протиправним повідомлення про вчинення кримінального правопорушення суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає до задоволення.

Водночас, підстави для розподілу судових витрат відсутні у зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними, скасування постанов про накладення штрафу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 05 червня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - Державне підприємство "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації,метрології та сертифікації (вул. Замкова, 31,м. Рівне,Рівненський р-н, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 02568294)

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Замкова, 29,м. Рівне,Рівненський р-н, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146)

Суддя У.М. Нор