Справа № 640/32541/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.06.2025 р. справа №640/32541/21 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Офісу генерального прокурора (далі за текстом - Відповідач №1), Донецької обласної прокуратури (далі за текстом - Відповідач №2, суб"єкт владних повноважень, адміністративний орган, владний суб"єкт, орган публічної адміністрації)
простягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про стягнення з Донецької обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №640/10572/20 за період 04.08.2021р.-11.10.2021р. у розмірі 109.730,07 грн.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що з боку суб"єкта владних повноважень мала місце затримка у поновленні заявника на посаді в органах прокуратури, оскільки тільки 12.10.2021р. після звернення позивача до Офісу Генерального прокурора останнім фактично було виконане постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. по справі №640/10572/20, у зв`язку із чим має бути виплачений середній заробіток за час такої затримки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.11.2021р. даний позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (затверджений наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399) до Харківського окружного адміністративного суду, згідно супровідного листа №01-19/1430/25 від 31.01.2025 передано 742 (сімсот сорок дві) судові справи згідно з актом приймання-передачі від 31.01.2025, зокрема, і адміністративну справу №640/32451/21.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2025р. судом було прийнято адміністративну справу до розгляду; постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження; витребувано необхідні для вирішення спору по суті докази.

Відповідач №1 з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що після отримання судового рішення, постановленого у справі № 640/10572/20, заяви ОСОБА_1 від 20.09.2021 (реєстраційний № 215552-21) з оригіналом виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2021 наказом Генерального прокурора від 12.10.2021 № 363к наказ Генерального прокурора України від 15.04.2019 № 94к скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області з 18.04.2019. З огляду на викладене, порушень Офісом Генерального прокурора вимог ст. 236 КЗпП України не було, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Відповідач №2 з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що до Донецької обласної прокуратури постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі № 640/10572/20 надійшла 13.08.2021. Втім, відповідно до положень частини 4 ст. 39 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції на час здійснення відповідних дій та видачі наказів) призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої цієї статті, здійснюється виключно Генеральним прокурором (посада заступника прокурора області). Отже, виконання постанови суду апеляційної інстанції у частині поновлення на посаді не відносилось до компетенції обласної прокуратури.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які не можуть бути невідомі учасникам спору (у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні до суду доказів відносно таких відомостей), строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не надали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзивів на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник 03.04.2014 р. відповідно до наказу в.о. Генерального прокурора України № 523к був призначений на посаду заступника прокурора Донецької області та затверджений членом колегії прокуратури цієї області.

Наказом Генерального прокурора від 15.04.2020р. № 94к заявника було звільнено з посади заступника прокурора Донецької області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 17.04.2020р.

Не погоджуючись з таким рішенням, заявник звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з вимогами: 1) Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 15.04.2020 № 94к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області з 17 квітня 2020 року. 2) Поновити ОСОБА_1 , на посаді заступника прокурора Донецької області та в органах прокуратури для забезпечення виконання функцій прокуратури. 3) Стягнути з прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.04.2020 року включно по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2020р. по справі №640/10572/20 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року було скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора від 15 квітня 2020 року №94к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області з 17 квітня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області та в органах прокуратури з 18 квітня 2020 року. Стягнуто з Прокуратури Донецької області (87500, Донецька обл., м.Маріуполь, вул.Університетська, 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2020 року по 04 серпня 2021 року в сумі 692.805,54 грн (шістсот дев`яносто дві тисячі вісімсот п`ять грн 54 коп.).

За викладеними у позові твердженнями, незважаючи на той факт, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 набрала законної сили 04.08.2021р. відповідачі судове рішення не виконали, що змусило заявника звернутись до суду за виконавчими листами.

Згідно з долученою до відзиву копією конверту, у якому Офісу Генерального прокурора було направлено постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20, дану постанову Відповідач №1 отримав 10.08.2021р. відповідно до штампу про отримання, що також підтверджено представником у відзиві на позов від 26.03.2025р.

Заявником було направлено до Офісу Генерального прокурора заяву від 16.09.2021р., у якій позивач просив невідкладно виконати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2021 по справі №640/10572/20 про поновленні на посаді та стягнення з прокуратури Донецької області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2020 по 04.08.2021 у сумі 692 805,54 грн.

Наказом Генерального прокурора від 12.10.2021р. №362к було скасовано наказ Генерального прокурора від 15.04.2020р. № 94к; заявника було поновлено на посаді заступника прокурора Донецької області з 18.04.2019р.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури № 2628 к від 21.10.2021 у зв`язку з поновленням на роботі ОСОБА_1 , посада якої не передбачена наказом Генерального прокурора №2ш від 17.02.2021, останній 19.10.2021 визначено робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури.

Наказом Генерального прокурора №390 к від 25.10.2021 пункт 2 наказу Генерального прокурора №363 к від 12.10.2021 викладено у наступній редакції: поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області з 18.04.2020.

Попри виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20, Відповідач №1 оскаржив постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 до суду касаційної інстанції.

Постановою Верховного Суду від 14.07.2022р. по справі №640/10572/20 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора було задоволено. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 640/10572/20 скасовано повністю. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року у справі №640/10572/20 було залишено в силі.

Наказом Генерального прокурора №88к від 01.08.2022 було скасовано наказ Генерального прокурора від 12.10.2021 №363к про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області.

Згідно з довідкою про середньомісячну заробітну плату заявника від 13.03.2025р. №21-2891ВН-25 за лютий 2020р. заявнику було нараховано 37.311,85 грн; за березень 2020р. заявнику було нараховано 25.083,58 грн. Середньомісячна заробітна плата заявника складає - 44.107,19 грн; середньоденна заробітна плата заявника складає - 2.151,57 грн.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Стаття 1291 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).

За правилами статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Спірні правовідносини виникли у зв?язку із несвоєчасним невиконанням відповідачем №1 постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 в частині поновлення позивача на посаді.

Верховний Суд уже неодноразово надавав відповідь на питання про те, як слід оцінювати факт скасування Верховним Судом судових рішень про поновлення на посаді й ухвалення постанови про відмову в задоволенні позову у контексті застосування положень статті 236 КЗпП України.

Зокрема, у справі № 580/5185/20, виходячи із положень статі 19 Конституції України, статей 14, 370, 371, 372 КАС України, статті 235 КЗпП України, Верховний Суд у постанові від 27.01.2022р. указав, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Одночасно з цим, Суд, з огляду на державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, зазначив, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. У цьому контексті Суд зауважив, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Тож згідно зі статтею 236 КЗпП виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Зрештою Суд указав, що вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

В постанові від 26 жовтня 2023 року у справі №640/11509/21 Верховний Суд, скасовуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2023 року та направляючи справу №640/11509/21 на новий розгляд до цього ж суду, зазначив, що не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року, якою рішення суду першої інстанції було залишено без змін, у частині поновлення на роботі виключає можливість застосування статті 236 КЗпП України до спірних правовідносин.

Варто зауважити, що позиція, про неврахування якої згадав Суд в постанові від 26 жовтня 2023 року у справі №640/11509/21, стосується висновку щодо застосування статті 236 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2023 року у справі №420/10861/21.

У названій справі Верховний Суд, вирішуючи питання можливості застосування статті 236 КЗпП України за обставин, коли суд вищої інстанції скасовує судове рішення про поновлення працівника, зазначив, що незастосування статті 236 КЗпП у подібних випадках здатне потурати невиконанню судових рішень.

Також, подібне правозастосування сприяє негативній практиці, за якої роботодавець зволікатиме з виконанням рішення про поновлення особи на роботі допоки апеляційний суд не перегляне справу.

У цьому контексті Суд зауважив, що інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника.

Зрештою стаття 236 КЗпП України не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.

На основі цих обставин і міркувань Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2023 року у справі №420/10861/21 дійшов висновку, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.

Інакше застосування статті 236 КЗпП України, за позицією Верховного Суду, може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання.

Варто зауважити, що на цей час Верховний Суд продовжує послідовно застосовувати наведений висновок з питання застосування статті 236 КЗпП України у справах з подібними правовідносинами, зокрема, у постановах від 24 жовтня 2023 року справа №420/10861/21, від 26 жовтня 2023 року справа №640/11509/21, від 19 грудня 2023 року справа №520/15896/21, від 27 червня 2024 року справа №380/1241/22, від 25 лютого 2025 року справа №640/17349/21, від 29 травня 2025 року справа № 640/11509/21, що вказує на усталеність зазначеної позиції Верховного Суду.

Отже, правовий висновок щодо застосування статті 236 КЗпП України за обставин скасування судового рішення про поновлення працівника, викладений у згаданих постановах Верховного Суду, є зрозумілим, однозначним та передбачуваним (прогнозованим), позиція Верховного Суду щодо застосування цього висновку в подібних правовідносинах є усталеною і послідовною.

У справі №280/5280/23, постанова в якій була ухвалена 10 квітня 2025 року, Верховний Суд, з урахуванням раніше висловленої правової позиції, зазначив, що передумови застосування статті 236 КЗпП України першочергово ґрунтуються на визначеному Законом обов`язку роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі (частина восьма статті 235 КЗпП України, пункт 3 частини першої статті 371 КАС України), де рішення, яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання на рівні з рішенням, яке набрало законної сили (частина друга статті 372 КАС України), тобто йдеться про конституційний принцип обов`язковості судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України). Тим більше, у справах з приводу проходження публічної служби, де роботодавець зазвичай є суб`єктом владних повноважень і зобов`язаний у своїх діях та рішеннях керуватися частиною другою статті 19 Конституції України.

Верховний Суд неодноразово повторював, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22). Стаття ж 236 КЗпП України за своєю суттю як раз установлює відповідальність за невиконання цих вимог у виді стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника.

Таким чином, в основі затримки виконання, про яку йдеться в статті 236 КЗпП України, перебуває саме нехтування роботодавцем наведеними правовими вимогами, що здатне мати для працівника наслідки у вигляді (зокрема, але не виключно) втрат від неотримання заробітної плати, неможливість працевлаштуватись тощо. Своєю чергою це означає, що зі скасуванням судового рішення про поновлення працівника, передумова застосування статті 236 КЗпП України не зникає, оскільки залишається факт порушення роботодавцем вимог Закону про негайне виконання судового рішення в цій частині та обов`язковість судового рішення.

Сама лише незгода з висновками суду про незаконність звільнення працівника та оскарження судового рішення із цих міркувань жодним чином не виправдовують порушення вказаних вимог Закону.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного виконання судового рішення має місце у спірних правовідносинах, позаяк постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/10572/20 про поновлення заявника на посаді набрала законної сили - 04.08.2021р., а поновлення заявника на посаді проведено суб"єктом владних повноважень - 12.10.2021р. шляхом видання відповідного наказу №363к.

Згідно з абз.3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення здійснюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (тобто відносно даного спору - подія звільнення працівника з роботи).

Відповідно до абз.1 п.8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У спірних правовідносинах тривалість затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/10572/20 складав період з 04.08.2021р. (календарна дата набрання чинності судового рішення про поновлення заявника на посаді у справі №640/10572/20) і до 12.10.2021р. (календарна дата видання наказу №363к про поновлення заявника на посаді).

Відповідно до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12.08.2020 № 3501-06/219, враховуючи розпорядження Кабінету Міністрів України «Про перенесення робочих днів у 2021 році» від 30.09.2020 № 1191-р, загальна кількість робочих днів у період з 05.08.2021 по 11.10.2021 включно становить 47 робочих днів (серпень 2021 року 18 робочих днів, вересень 2021 року 22 робочих дні, жовтень 2021 року 7 робочих днів), позаяк календарний день прийняття постанови (04.08.2021р.) та календарний день видання наказу про поновлення на посаді (12.10.2021р.) не підлягають включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати компенсації.

Згідно з приєднаними до справи копіями документів середньоденне грошове забезпечення заявника за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної служби складає 2.151,57грн. (лютий 2020 р. - 37.311,85 грн, березень 2020р. - 25.083,58грн).

Таким чином, відповідач №2 обтяжений обов`язком провести на користь заявника виплату 101.123,79 грн. середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді.

При цьому, суд зауважує, що з цієї суми роботодавцем під час проведення виплат на користь заявника грошових сум мають бути утримані належні податки (збори).

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - поза будь-яким розумним сумнівом, у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - баланс вірогідностей.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. по справі №520/6006/21: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію поза розумним сумнівом; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі № 756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального права викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності ч.2 ст.19 Конституції, ч.2 ст.2 КАС України, ст.236 Кодексу законів про працю України оскарженого управлінського волевиявлення з приводу відмови у проведені оплати часу вимушеного прогулу заявника, зумовленого затримкою у виконанні постанови суду про поновлення заявника на посаді у штаті органів прокуратури Донецької області.

Тому суду належить застосувати ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України і спосіб захисту права заявника, сформульований у резолютивній частині цього судового акту шляхом обтяження Відповідача №2 - Донецьку обласну прокуратуру нарахувати і виплатити на користь заявника 101.123,79 грн. у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні постанови суду про поновлення на роботі з 04.08.2021р. по 12.10.2021р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України.

Вимога про стягнення коштів у даному конкретному випадку до задоволення не підлягає, позаяк здатна призвести до порушення прав та інтересів інших працівників відповідача №2 - Донецької обласної прокуратури під час проведення поточних платежів з оплати праці.

Решта вимог позову в частині власного обчислення заявником грошового виразу середнього заробітку за час затримки у виконанні судового рішення підлягає відхиленню у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Вирішуючи питання з приводу розподілу судових витрат в частині видатків на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що правила згаданого розподілу унормовані, насамперед, приписами ст.ст.132-143 КАС України.

Так, згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерії співмірності, пропорційності, обґрунтованості, вимушеності, розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката сформульовані законодавцем у положеннях ч.5 ст.134 та ч.9 ст.139 КАС України.

Тому, з огляду на приписи ст.8 Конституції України, п.9 ч.3 ст.2, ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України, на зміст складових елементів верховенства права та на неприпустимість зловживання правами суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи); 5) пов`язаністю витрат з розглядом справи (тобто об"єктивною і неминучою вимушеністю); 6) обґрунтованістю розміру витрат та пропорційністю розміру витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін (у тому числі чи міг результат вирішення справи вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес); 7) поведінкою сторони під час розгляду справи; 8) причиною виникнення спору; 9) результатом розв`язання спору; 10) висловленою з даного приводу правовою позицією відповідача.

При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Також у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі №380/3142/20: 1) в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором; 2) розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо; 3) Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат; 4) у силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою; 5) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 6) при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Окрім того, за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 (адміністративне провадження №К/9901/365/19): 1) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо; 2) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим; 3) При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; 4) Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Вказані висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24 березня 2020 року, по справі №320/3271/19 від 07 травня 2020 року.

Звідси слідує, що у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу будь-якого (у тому числі і фіксованого) розміру гонорару адвоката за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження відповідача обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України.

Таке тлумачення змісту наведених норм права повністю корелюється із правовими висновками постанови Великої палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано Договір №28/11-19 від 28.11.2019р. про надання правничої (правової) допомоги, додаткову угоду №1 від 27.11.2020р. до договору, звіт про надання послуги та їх вартість від 09.11.2021р., акт про надані послуги від 09.11.2021р.

Відповідно до звіту про надані послуги та їх вартість від 09.11.2021р. вартість 1 години роботи адвоката складає 951,60 грн; позивачу надано професійну правничу допомогу: Вивчення документів, наданих Клієнтом, для підготовки позовної заяви до суду 0,5 год - 475,80 грн; Підготовка проекту позовної заяви Клієнта до Окружного адміністративного суду міста Києва - 0,92 год - 872,30 грн; Продовження підготовки проекту позовної заяви Клієнта до Окружного адміністративного суду міста Києва - 0,5 год - 475,80 грн; Продовження підготовки проекту позовної заяви Клієнта до Окружного адміністративного суду міста Києва 0,83 год - 793,00грн; Підготовка додатків до позовної заяви в 3 екземплярах 0,72 год - 681,98 грн; Підготовка позовної заяви з додатками для відправлення до суду, підготовка опису вкладення та оформлення екземпляру документів для суду з зазначенням, де знаходяться оригінали 0,75 год - 713,70 грн. Всього - 4.012,58 грн.

Відповідач №1 заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу та зазначив, що враховуючи, що ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора від 15.04.2020 № 94к звільнена з посади заступника прокурора Донецької області, до звільнення заробітну плату отримувала у Донецькій обласній прокуратурі (Прокуратурі Донецької області), яка є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно приймає рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень, а отже витрати на професійну правничу допомогу та сплату судового збору у разі ухвалення судом рішення про задоволення її позовних вимог мають бути стягнуті судом з Донецької обласної прокуратури.

Відповідач №2 заперечень з приводу стягнення витрат на правничу допомогу до суду не подав.

Вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зважає, що майновий інтерес заявника у межах даного спору у грошовому виразі складає - 101.123,79 грн., тобто розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні постанови суду про поновлення на роботі.

Спір не є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскаржених рішень; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів суб`єкта владних повноважень.

Справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 4.012,58грн. є неспівмірним з обставинами даного конкретного спору.

При цьому, суд вважає, що до відносин із відшкодування у межах адміністративної справи витрат на професійну правничу допомогу адвоката слід застосовувати виключно положення ч.1 ст.77 КАС України.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі - 2.500,00грн.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 101.123,79 грн (сто одна тисяча сто двадцять три гривні 79 копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 про поновлення на роботі, з 04.08.2021р. по 12.10.2021р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України з утриманням належних податків і зборів.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури (ідентифікаційний код - 25707002; місцезнаходження - вул. Університетська, буд.6, м. Маріуполь, Донецька обл., 87500) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_2 ) 1.048,22 грн (одна тисяча сорок вісім гривень 22 копійки) у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам та 2.500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Шостого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко