Справа № 320/3570/22
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3570/22 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (у режимі відеоконференції) апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт» заборгованість з відшкодування податку на додану вартість, що виникла за звітні періоди квітень, травень 2008 року, в розмірі 1 507 857,00 грн та пеню, нараховану на суму такої заборгованості в розмірі 1 958 000,84 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року даний адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт» заборгованість з відшкодування податку на додану вартість, що виникла за звітні періоди квітень, травень 2008 року, в розмірі 1 507 857,00 грн та пеню, нараховану на суму такої заборгованості за період з 10.12.2014 по 07.02.2022 у сумі 1 948 323,03 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що позивачем пропущеного строк звернення до суду із даним адміністративним позовом. Також вказав, що відповідачем було включено до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, заяву ТОВ «Регіонпродукт» про відшкодування на розрахунковий рахунок по декларації з ПДВ за квітень, травень 2008 року в розмірі 1 507 857,00 грн, тобто відповідачем вжито всі передбачені чинним законодавством дії, які від нього залежали щодо не порушення законних прав та свобод позивача. Крім того апелянт вважає, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2024 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. Верховний Суд зазначив, що під час судового розгляду перед судами поставало питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом. Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 21 березня 2024 року, надаючи оцінку доводам ГУ ДПС про пропуск строку звернення до суду, зазначив, що ГУ ДПС не оскаржило ухвалу суду першої інстанції, а апеляційна скарга не містила заперечень на таку. Враховуючи не оскарження апелянтом ухвали Київського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року, якою вирішено питання про поновлення позивачу строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Верховний Суд визнав помилковим висновок апеляційного суду про те, що не оскарження ГУ ДПС ухвали суду першої інстанції від 06 жовтня 2023 року унеможливлює перевірку доводів про пропуск позивачем строку звернення до суду. Колегія суддів зазначила, що зі змісту постанови апеляційного суду неможливо з`ясувати, чому апеляційний суд не визнав наведені в апеляційній скарзі доводи ГУ ДПС запереченнями на ухвалу суду від 06 жовтня 2023 року. Натомість, зміст апеляційної скарги об`єктивно свідчить про наявність таких, як наслідок, обов`язок суду надати правову оцінку усім доводам ГУ ДПС, в тому числі й щодо пропуску строку звернення до суду з цим позовом. Однак, апеляційний суд цього не зробив, що дає підстави для висновку, що апеляційний перегляд справи відбувся з порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року прийнято до провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість. Призначено розгляд справи на 04 червня 2025 року о 11:00 год.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, врахувавши висновки Верховного Суду, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що працівниками Бориспільської ОДПІ Київської області проведено документальну перевірку ТОВ «Регіонпродукт» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок за період квітень, травень 2008 року, за результатами якої складено акт перевірки від 07.08.2008 №315/23-1/32577712. За результатами перевірки суму бюджетного відшкодування згідно звітної декларації по розрахункам з бюджетом за квітень 2008 року в розмірі 332859,00 грн та за травень 2008 року в розмірі 1 174 998,00 грн - не підтверджено.

На підставі вказаних висновків Бориспільською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області винесено податкові повідомлення-рішення від 18.08.2008 №/0, №/0.

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями ТОВ «Регіонпродукт» подано позов до суду.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2014 у справі №810/1702/14, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 18.08.2008 №/0, 8 №/0.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.04.2016 у справі №810/1702/14 касаційну скаргу Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області залишено без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 - без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 24.01.2017 відмовлено у задоволенні клопотання представника Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.04.2016. Відмовлено у допуску справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт» до Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.04.2016.

19.05.2016 ТОВ «Регіонпродукт» звернулось до Бориспільської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області із заявою, в якій просило відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.04.2016, в порядку, встановленому Податковим кодексом України, відшкодувати кошти в розмірі 1 507 857,00 грн згідно податкової декларації з ПДВ за квітень, травень 2008 року на розрахунковий рахунок в банку.

02.06.2016 позивач повторно звернувся до Бориспільської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області із аналогічною за змістом заявою, адресувавши її окрім зазначеного адресату ще й Голові ДФС України, начальнику ГУ ДФС у Київській області.

Листом №22192/7/99-99-12-02-02-17 від 30.06.2016 заява позивача скерована до ГУ ДФС у Київській області за належністю для розгляду та надання відповіді заявнику.

Листом №27647/10/10-04-15-20 від 02.07.2016 Бориспільська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області повідомила ТОВ «Регіонпродукт» про те, що на виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2014 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 здійснюються заходи із поновлення задекларованих сум бюджетного відшкодування ТОВ «Регіонпродукт» в АІС «Податковий блок».

Листом №631/10/10-04-15-20 від 05.09.2016 Бориспільська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області повідомила позивача про те, що на виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2014 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 здійснюються заходи із поновлення задекларованих сум бюджетного відшкодування ТОВ «Регіонпродукт» в АІС «Податковий блок».

Листом №4599/10/10-36-12-06-11 від 26.07.2017 ГУ ДПС у Київській області повідомило позивача, серед іншого про те, що після усунення технічної помилки, 20.04.2017 Бориспільським відділенням Броварської ОДПІ проведено підтвердження суми бюджетного відшкодування ТОВ «Регіонпродукт» по податковим деклараціям з ПДВ за квітень, травень 2008 року. Разом з цим, у вказаному листі ГУ ДФС у Київській області вказало, що чинним законодавством не передбачено механізм відшкодуванням сум ПДВ, включених до тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структур такого реєстру, у зв`язку із чим розробляються зміни до нормативно-правових актів з метою узгодженості єдиного механізму відшкодування ПДВ за заявами, які були, внесені до тимчасового реєстру заяв на повернення суми бюджетного відшкодування відповідно до пункту 56 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

25.05.2020 позивач звернувся до Бориспільського управління ГУ ДПС у Київській області із листом вих. №44, у якому повторно просив відшкодувати суму коштів з ПДВ в розмірі 1 507 857,00 грн на розрахунковий рахунок платника податків. Окрім цього, у вказаному листі ТОВ «Регіонпродукт» зазначало про інші механізми повернення сум бюджетного відшкодування, у тому числі шляхом перенесення сум в рахунок погашення податку на землю в сумі 304 333,44 грн та податку на доходи фізичних осіб в сумі 1 203 523,33 грн.

Листом №18907/10/10-36-04-02-10 від 11.06.2020 ГУ ДПС у Київській області повідомило заявника про те, що за ним обліковується переплата з ПДВ у сумі 1 507 857,00 грн, однак на сьогодні чинним законодавством не врегульовано механізм відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру та структуру такого реєстру, триває нормотворча діяльність.

При цьому ГУ ДПС у Київській області повідомило ТОВ «Регіонпродукт», що надміру сплачені суми грошового зобов`язання з ПДВ, які обліковуються в його індивідуальній картці, можуть бути повернуті у відповідності до статті 43 Податкового кодексу України.

30.07.2020 позивачем подано ГУ ДПС у Київській області заяву вих. №61 про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені, в якій товариство просило повернути надміру сплачені грошові зобов`язання з ПДВ, зараховані до бюджету з рахунку платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість у сумі 300 565,13 грн (платіжні доручення від 03.04.2019 №75, від 25.05.2020 №59797426).

Листами №5201/10/10-36-51-04 від 19.08.2020 та №29953/10/10-36-04-11 від 19.10.2020 Бориспільське управління ГУ ДПС у Київській області просило заявника повторно подати заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені, оскільки останнім зазначено у заяві неповні дані.

20.04.2021 ТОВ «Регіонпродукт» повторно подано до ГУ ДПС у Київській області заяву вих. №28 про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у сумі 1 570 857,00 грн, у якій наголошено, що ним було подано заяву, яка містила всю обов`язкову інформацію, визначену Порядком №60.

03.08.2021 позивачем подано до Державної податкової служби України заяву вих. №58 про припинення злочину та вчинення дій, необхідних для виконання рішення суду, зокрема щодо повернення на електронний рахунок ТОВ «Регіонпродукт» переплати з податку на додану вартість у розмірі 1 507 857,00 грн.

Листом №19656/6/99-00-18-03-02-06 від 28.08.2021 ДПС України повідомила заявника про те, що на законодавчому рівні не врегульовано процедуру внесення заявок, узгоджених після 01.02.2017, за якими станом на 01.01.2017 органами ДФС було відмовлено у бюджетному відшкодуванні та які не були включені до Тимчасового реєстру. Окрім цього звернуто увагу позивача на тому, що відшкодування узгоджених сум ПДВ, зазначених у Тимчасовому реєстрі, повинно здійснюватися в межах сум, визначених законом про державний бюджет на відповідний рік.

При цьому ДПС України вказало, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» не передбачено фінансового ресурсу державного бюджету для бюджетного відшкодування ПДВ за заявами, включеними до Тимчасового реєстру та наголошено, що наразі триває опрацювання шляхів врегулювання даних питань, триває нормотворча робота, направлена на правове врегулювання питання повернення таких сум бюджетного відшкодування на банківські рахунки платників.

Оскільки узгоджені суми податку на додану вартість за періоди квітень, травень 2008 року контролюючим органом не повернуто, чим порушено майнові права позивача, та, як наслідок і зумовило нарахування пені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів вважає, що насамперед потрібно на виконання висновків Верховного Суду перевірити питання дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року було залишено без руху позовну заяву позивача та надано строк на усунення недоліків останньої шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням доказів на підтвердження обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно реалізувати право на звернення до суду у строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

На виконання вимог вказаної ухвали суду ТОВ «Регіонпродукт» надало клопотання про поновлення строків звернення до адміністративного суду з позовом. В обґрунтування клопотання позивач зазначав, що мав дізнатися та дізнався, що його права порушені саме з листа Державної податкової служби України від 28.08.2021 №19656/6/99-00-18-02-06, яке отримано 02.09.2021 та, й відповідно звернувся до суду із даним адміністративним позовом 16.02.2022, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду. Зазначені у клопотанні обставини довготривалого листування з податковими органами щодо вчинення активних дій позивача, направлених на отримання бюджетного відшкодування, які не призвели до бажаного результату, вважає поважними причинами порушення строку звернення до суду із даним позовом.

У судовому засіданні судом першої інстанції було заслухано думку представників сторін з цього питання.

Представник ГУ ДПС у Київській області наполягав на тому, що позивачем пропущено строк звернення до суду, який на переконання останнього слід обчислювати з 25.11.2014 - дати узгодження сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за періоди квітень, травень 2008 року. Контролюючий орган стверджував, що строк звернення до суду сплив 25.11.2017 (1095 день із дня узгодження суми бюджетного відшкодування), у той час коли ТОВ «Регіонпродукт» звернувся до суду із даним адміністративним позовом 16.02.2022, тобто поза межами строків, встановлених законом, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

В подальшому вказані доводи відповідачем відображено й в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції в ухвалі від 06.10.2022 визнав поважними причини пропуску строку на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість, що виникла за звітні періоди квітень, травень 2008 року в розмірі 1507857,00 грн. та пені, нарахованої на суму такої заборгованості в розмірі 1958000,84 грн., оскільки позивачем було вжито заходи досудового врегулювання спору, однак такі заходи виявились безрезультатними.

На переконання суду першої інстанції, звернувшись до суду 16.02.2022 з позовом у цій справі, позивач мав достатньо обґрунтовані правомірні очікування, що строк звернення до суду ним був дотриманий, оскільки позивач вичерпав усі способи досудового врегулювання спору шляхом листування з податковими органами з метою повернення суми податку з бюджету чи відмови позивачу в отриманні такого бюджетного відшкодування, а також приймаючи до уваги, що позивач не знав та не міг бути обізнаним про те, що судова практика зазнає кардинальних змін в частині застосування строків звернення до суду у справах подібної категорії. Наведене, у свою чергу, свідчить про добросовісність поведінки позивача, прояв ним належної обачності щодо вчинення належних та достатніх для захисту своїх прав. Надаючи оцінку наведеним у апеляційній скарзі доводам відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду, а також враховуючи висновки суду першої інстанції з цього питання, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 та від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 зауважила, що частинами другою та третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Податковий кодекс України не містить прямої норми, яка б визначала строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням податку на додану вартість державою.

Строк давності у 1095 днів, встановлений статтею 102 Податкового кодексу України, поширюється, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5).

При цьому положення пункту 102.5 статті 102 Податкового кодексу України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відсутні підстави для врахування й положень норми пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, оскільки остання, встановлюючи спеціальні строки звернення до суду, є відсильною до статті 102 цього Кодексу та регулює виключно правовідносини щодо оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу.

У разі ж несвоєчасного відшкодування заборгованості з податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, платник, звертаючись до суду, фактично просить захистити його право на отримання зазначених коштів, які залишаються невиплаченими у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень комплексу покладених на нього обов`язків. Відтак предметом оскарження у такому випадку є відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а отже, положення статті 102 Податкового кодексу України, до яких відсилає пункт 56.18 статті 56 цього Кодексу, застосовуватися не можуть.

Враховуючи наведене, стаття 102 Податкового кодексу України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

З наведеного убачається, що платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про стягнення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18.

При цьому станом на час подання позивачем позову до суду (16.02.2022) застосуванню підлягала правова позиція наведена Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 №822/553/14, яка полягала у тому, що позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого ПДВ може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

Крім того у постанові від 15.02.2021 у справі №280/4452/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що вимога про стягнення заборгованості з бюджету, і вимога щодо стягнення пені, нарахованої на весь час невиконання суб`єктом владних повноважень встановленого законом обов`язку, можуть бути пред`явлені у межах 1095-денного строку, після спливу якого правовідносини стають стабільними.

Суд першої інстанції, врахувавши наведені вище правові позиції Верховного Суду, правильно резюмував, що на момент звернення позивача до суду з позовом у цій справі існуюча практика розгляду справ подібної категорії виходила з того, що позовна вимога про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, так і пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів. При цьому такий строк слід обчислювати з наступного дня після її фактичного погашення.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалось представником ГУ ДПС у Київській області право позивача на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, підтверджено в судовому порядку, проте суми податку не відшкодовані платнику податків.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що позивачем пропущено як 1095-денний так і шестимісячний строк звернення до суду. Натомість у заяві про поновлення строку позивач звертав увагу на обставини довготривалого листування з податковими органами щодо вчинення активних дій позивача, направлених на отримання бюджетного відшкодування, які не призвели до бажаного результату.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в кожному конкретному випадку суд має оцінити наведені у відповідній заяві фактичні обставини щодо неможливості своєчасної реалізації права особою та перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів.

Слід враховувати, що запровадження строків звернення до суду слугує меті досягнення правової визначеності щодо правомірності акта (рішення, дії, бездіяльності) держави в особі її органів; після спливу строків правовідносини набувають ознак стабільності.

У разі залишення без розгляду внаслідок спливу строку звернення до суду позову щодо реалізації права на бюджетне відшкодування право особи на підтверджену судом суму такого відшкодування не вичерпується, а протиправна поведінка держави не легітимізується. Власне, мова йде про заборгованість бюджету перед особою і не існує жодної норми права, за якою така поверталася б у власність держави після спливу будь-якого строку, як і не визначено відповідного порядку. Держава за жодних умов і обставин не набуває права на належні особі кошти.

Отже, обмеження права на бюджетне відшкодування будь-яким строком вже на етапі виконання обов`язку державою призведе до порушення самої запровадженої законом концепції безстрокової його реалізації (до повного погашення) і жодним чином не слугуватиме меті досягнення правової визначеності, породжуючи новий спір вже на міжнародному рівні.

Строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. У протилежному випадку - суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №640/14076/21.

Згідно ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанова Верховного Суду.

У справі «Лелас проти Хорватії» ЄСПЛ звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Колегія суддів зазначає, що проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом визнається триваючим порушенням. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону. Тобто відповідачем допущене триваюче порушення, яке фактично позбавило позивача права на вільне володіння майном протягом значного часу. При цьому відповідна бездіяльність допускалась в період, коли існувала різна судова практика судів касаційної інстанції щодо способу захисту порушеного права і за відмінного правового регулювання спірних правовідносин нормами права щодо способу, який забезпечує отримання сум бюджетного відшкодування, підтверджених судовими рішеннями (аналогічний висновок Верховного Суду, здійснений у постанові від 01.04.2021 у справі № 280/4453/18).

Право платника податку на оскарження протиправної бездіяльності органу не можна визнавати його обов`язком, як не може вважатись законним наслідком його незастосування (нереалізації) - припинення самого існування права. Отже, незвернення до суду протягом певного часу не призводить до втрати права на відшкодування таких сум, з огляду на відсутність законодавчо встановленого строку, з настанням якого держава може вважатися вільною від виконання такого обов`язку.

Колегія суддів зазначає, що непроведення таких виплат відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, а всі компоненти такого невиконання перебували у сфері відання й відповідальності держави, що указує на триваючу протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для визнання поважними причини пропуску строку ТОВ «Регіонпродукт» на звернення до суду з позовною заявою.

Натомість доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження та не є підставою для залишення позову без розгляду.

Щодо суті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено існування причин, які вказують на наявність підстав для нівелювання наслідків, передбачених пунктом 200.23 статті 200 ПК України, в частині стягнення бюджетної заборгованості та нарахування пені бюджетну заборгованість з бюджетного відшкодування ПДВ, розмір якої не було відшкодовано позивачу.

Закон України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР (далі - Закон №168/97-ВР, у редакції чинній станом на час подання позивачем податкових декларації з ПДВ за звітні періоди квітень, травень 2008 року) визначає платників податку на додану вартість, об`єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Відповідно до пп.1.7, 1.8 статті 1 Закону №168/97-ВР податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом; бюджетне відшкодування - сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв`язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Згідно пункту 7.7.1 пункту 7.1 статті 7 Закону №168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону №168/97-ВР якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від`ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від`ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

При цьому, в розрізі положень підпункту 7.7.3 пункту 7.7 статті 7 ПК України платник податку може прийняти самостійне рішення про зарахування належної йому повної суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов`язань з цього податку наступних податкових періодів. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за наслідками звітного періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. При прийнятті такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних податкових періодів.

Підпунктом 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону №168/97-ВР передбачено, що платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п`ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників.

Згідно із підпунктами 7.7.5, 7.7.6, 7.7.7, 7.7.8 пункту 7.7 статті 7 Закону №168/97-ВР протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування.

Податковий орган зобов`язаний у п`ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

На підставі отриманого висновку відповідного податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку зазначену у ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку податкового органу.

Якщо за наслідками документальної невиїзної (камеральної) або позапланової виїзної перевірки (документальної) податковий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий податковий орган:

а) у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування щодо суми, визначеної податковим органом унаслідок таких перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання такої суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її згідно з підпунктом 7.7.3 цього пункту у зменшення податкових зобов`язань з цього податку наступних податкових періодів;

б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною податковим органом внаслідок проведення таких перевірок, податковий орган надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування;

в) у разі з`ясування внаслідок проведення таких перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови у наданні бюджетного відшкодування.

У разі, коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку або податковий орган розпочинає процедуру адміністративного оскарження, податковий орган не пізніше наступного робочого дня за днем отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення справи зобов`язаний повідомити про це орган державного казначейства. Орган державного казначейства призупиняє процедуру відшкодування в частині оскаржуваної суми до прийняття остаточного рішення з адміністративного або судового оскарження.

Після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження податковий орган протягом п`яти робочих днів, наступних за днем отримання відповідного рішення, зобов`язаний надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Судом встановлено, що працівниками Бориспільської ОДПІ Київської області проведено документальну перевірку ТОВ «Регіонпродукт» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок за період квітень, травень 2008 року, за результатами якої складено акт перевірки від 07.08.2008 №315/23-1/32577712 та винесено податкові повідомлення-рішення від 18.08.2008 №/0, №/0.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2014 у справі №810/1702/14, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 скасовано податкові повідомлення-рішення від 18.08.2008 №/0 та від 18.08.2008 №/0.

Вказані обставини свідчать про те, що ТОВ «Регіонпродукт» підтверджено суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за звітні періоди квітень, травень 2008 року в сумі 1 507 857,00 грн, що не заперечується представником ГУ ДПС у Київській області.

Згідно із підпунктом 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин (узгодженості суми бюджетного відшкодування з ПДВ) бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Згідно із пунктом 200.7 статті 200 ПК України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування здійснюється на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.

Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

У разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ( п. 200.15 статті 200 ПК України).

Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.

У разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.

Згідно п. 200.12 статті 200 ПК України узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.

На підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів (пункт 200.13 статті 200 ПК України).

Вказані норми статті 200 ПК України узгоджуються з пунктами 6, 7, 11, 12 Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2017 року №26 (далі - Порядок № 26).

Відповідно до пункту 56 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України до 01 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 01 лютого 2016 року, за якими станом на 01 січня 2017 року суми ПДВ не відшкодовані з бюджету.

Формування, ведення та офіційне публікування Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеного у цьому пункті, здійснюються в порядку, визначеному статтею 200 цього Кодексу.

Відшкодування узгоджених сум ПДВ, зазначених у такому реєстрі, здійснюється в хронологічному порядку відповідно до черговості надходження заяв про повернення таких сум бюджетного відшкодування ПДВ в межах сум, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік. Розподіл сум бюджетного відшкодування ПДВ, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік, між Тимчасовим реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеним у цьому пункті, та Реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, порядок дій, спрямованих на повернення платнику податків суми бюджетного відшкодування було визначено наведеними норами ПК України.

Разом з тим підтверджене судом за наслідками розгляду й вирішення адміністративного спору право платника податків на отримання заборгованості з бюджетного відшкодування ПДВ повинне бути реальним і повинне забезпечуватись практичною можливістю його реалізації, в тому числі примусово.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №140/1770/19.

В даному випадку право позивача на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, підтверджено в судовому порядку, проте суми податку станом на час розгляду даної справи не відшкодовані платнику податків.

У зв`язку зі зміною механізму відшкодування податку на додану вартість та концепції його адміністрування, невідшкодовані суми податку на додану вартість, включені до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, сума податку на додану вартість у вигляді бюджетної заборгованості за квітень, травень 2008 року у розмірі 1 507 857,00 грн станом на час розгляду даної справи не погашена, що підтверджується матеріалами справи, зокрема інформацією щодо сум бюджетного відшкодування, поданих до 01.01.2016, за якими станом на 01.01.2017 суми ПДВ не відшкодовані та відповідачем не заперечується.

На переконання колегії суддів наведені обставини свідчать про порушення принципу верховенства права щодо незабезпечення порядку відшкодування відповідних сум бюджетного відшкодування, які внесенні до Тимчасового реєстру.

Державою не забезпечено достатню чіткість у національному законодавстві, на предмет умов за яких платник вправі отримати бюджетне відшкодування, а зміною правового регулювання бюджетного відшкодування податку на додану вартість не забезпечено дотримання принципу «якості» закону та юридичної визначеності, оскільки наявність обставин внесення даних до Тимчасового реєстру про бюджетне відшкодування платнику податків податку на додану вартість породжує його легітимне очікування на отримання свого майнового права (бюджетне відшкодування з податку на додану вартість).

При цьому, відсутність юридично визначеного механізму розподілу сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість між Тимчасовим реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеним у пункті 56 підрозділу 2 розділу XX Перехідних положень ПК України, та Реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість порушує принцип «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом права позивача на мирне володіння майном.

Колегія суддів вказує, що відповідачами не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили (підтверджували) обставини відшкодування позивачу суми бюджетного відшкодування.

Щодо доводів Державної казначейської служби про те, що спосіб стягнення коштів «через Казначейство» є помилковим, оскільки суд в оскаржуваному рішенні фактично визначив спосіб його виконання (стягнення «через Казначейство»), однак, всупереч вимогам частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України не навів обґрунтування необхідності обрання такого способу, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

ЄСПЛ у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 зазначив, що юридична особа-платник ПДВ мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації ПДВ у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, у постанові від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ураховуючи наведене та з огляду на те, що такі способи захисту як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву товариства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податків, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві на користь товариства заборгованості бюджету із відшкодування ПДВ та пені, нарахованої на суму такої заборгованості.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі № 320/12137/20 (провадження № 11-54апп22) дійшла висновку, що держава в особі відповідних державних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику податку суму бюджетного відшкодування ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом згаданого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК України нараховується пеня.

Оскільки податкове законодавство передбачає право позивача на повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ, останній у цій справі має майновий інтерес щодо відшкодування з бюджету ПДВ у розмірі 1 507 857,00 грн, що охоплюється поняттям «майно» в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Враховуючи наведене, колегія суддів у цій справі погоджується із висновком суду першої інстанції, що найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонпродукт" заборгованість з відшкодування податку на додану вартість, що виникла за звітні періоди квітень, травень 2008 року, в розмірі 1507857,00 грн. Щодо доводів про те, що сума бюджетного відшкодування з ПДВ за періоди квітень, травень 2008 року набула статусу узгодженості 24.01.2017, після постановлення Верховним Судом України ухвали від 24.01.2017 про відмову у перегляді судового рішення в адміністративній справі №810/1702/14, у той час коли позивач вказує про узгодженість сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість 25.11.2014, із дати набрання ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 законної сили, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 56.18 статті 56 ПК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції від 06.11.2014) постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

При цьому, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Аналіз наведених положення ПК України, у взаємозв`язку із положеннями процесуального закону дає підстави для висновку, що грошові зобов`язання вважаються узгодженими із дня набрання судовим рішенням законної сили, яке у свою чергу, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Водночас, ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Суд не заперечує обставини наявності у сторін права на касаційне оскарження судового рішення, проте вказує, що постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Отже суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за періоди квітень, травень 2008 року набули статусу узгодженості, за наслідком постановлення Київським апеляційним адміністративним судом ухвали від 25.11.2014 у справі №810/1702/14, тобто - 26.11.2014 (днем, наступним за днем ухвалення судового рішення).

Суд першої інстанції правильно визнав необгрунтованими посилання відповідача на можливе застосування положень пункту 56.17 статті 56 ПК України до даних правовідносин, як аналогію, оскільки процедура адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень та процедура їх судового оскарження не є тотожною.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, нарахованої на суму такої заборгованості в розмірі 1 958 000,84 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із пунктом 200.23 статті 200 ПК України пунктом 200.23 статті 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Таким чином, сума бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 1 507 857,00 грн, станом на вирішення спору по суті є бюджетною заборгованістю, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК України нараховується пеня.

Відлік строку нарахування пені, в межах даної адміністративної справи (відповідно до абзацу 2 пункту 200.15 статті 200 ПК України), розпочинається після спливу п`яти робочих днів з дня отримання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 у справі №810/1702/14.

Ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 у справі постановлена судом у справі №810/1702/14 за участю представника контролюючого органу, з урахуванням чого суд вважає, що відповідач, починаючи з 26.11.2014 (наступний день після ухвалення судового рішення) та протягом 5 робочих днів (до 02.12.2014 включно) мав подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

В свою чергу, орган казначейства протягом п`яти операційних днів (до 09.12.2014), після отримання вказаного висновку, повинен був перерахувати позивачу зазначену у висновку суму бюджетного відшкодування.

Отже бюджетне відшкодування на користь позивача набуло статусу бюджетної заборгованості - 10.12.2014, а періодом нарахування пені, в межах заявлених позивачем вимог у наведеній частині є період з 10.12.2014 по 07.02.2022.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що судом першої інстанції та позивачем неправильно обраховано розмір пені, а саме застосовано невірний розмір облікової ставки НБУ.

Колегія суддів зазначає, що питання застосування облікової ставки НБУ протягом строку її дії, тобто із урахуванням зміни облікової ставки НБУ за відповідний період вже було неодноразово досліджено Верховним Судом, який підтвердив необхідність саме такого правозастосування п.200.23 ПК України у постановах від 20.06.2019 у справі №820/1750/18, від 25.03.2020 у справі №808/481/16, від 02.02.2021 у справі №810/1506/17, від 02.06.2021 у справі №1.380.2019.004395, від 16.12.2021 у справі №816/3945/15, від 13.07.2022 у справі №200/12042/20-а та від 17.08.2022 у справі №320/5852/18, від 25.04.2023 у справі №140/9357/21.

Вказане підтверджує безпідставність тверджень ГУ ДПС у Київській області щодо незмінності облікової ставки НБУ при здійсненні розрахунку пені на бюджетну заборгованість.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було здійснено правильний розрахунок пені, загальний розмір якої за період з 10.12.2014 по 07.02.2022 становить - 1 948 323,03 грн.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області- залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04.06.2025.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Є.О.Сорочко

А.Ю. Коротких