Справа № 160/32293/24
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі відповідач або ГУНП), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2021 році 30 календарних діб основної відпустки та 15 календарних діб додаткової відпустки та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2022 році 2 календарні доби основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021 році 30 календарних діб основної відпустки та 15 календарних діб додаткової відпустки та невикористані у 2022 році 2 календарні доби основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу в органах Національної поліції та був звільнений наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 02.10.2023 року №695 о/с. При звільненні йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2021 та 2022 роки. Позивач вважає, що має право на таку компенсацію на підставі Конституції України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 (далі Порядок №260). Позивач також посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач вважає, що позов подано з пропуском встановленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, оскільки позивач мав дізнатися про порушення свого права у жовтні 2023 року, в момент звільнення та отримання розрахунку. Також відповідач зазначає, що на момент звільнення позивача (02.10.2023) діяла редакція частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», яка передбачала виплату компенсації лише за невикористану відпустку в році звільнення. Зміни до зазначеної статті, які розширили право на компенсацію, набрали чинності 05.10.2023, тобто після звільнення позивача, та не мають зворотної дії в часі. Позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2023 рік у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.
Щодо строку звернення до адміністративного суду.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Позивача було звільнено з органів Національної поліції наказом ГУНП від 02.10.2023 № 695 о/с з 02 жовтня 2023 року. У жовтні 2023 року позивачу було проведено розрахунок та виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за фактично відпрацьований час у 2023 році.
Позивач стверджує, що про факт невиплати йому компенсації за невикористані відпустки за 2021 та 2022 роки та, відповідно, про порушення свого права, він дізнався наприкінці квітня 2024 року, після отримання листа Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 07.03.2024 №У-285ч/з. Зазначений лист містив детальну інформацію про використання позивачем щорічних відпусток, з якої вбачалося, що за 2021 рік позивачем не використовувалась основна відпустка тривалістю 30 діб та додаткова 15 діб, а за 2022 рік 2 доби основної та 15 діб додаткової відпустки.
Суд погоджується з доводами позивача, що моментом, коли він дізнався про можливе порушення свого права на отримання компенсації за невикористані відпустки за 2021 та 2022 роки, є кінець квітня 2024 року дата отримання листа Кам`янського РУП ГУНП від 07.03.2024 №У-285ч/з. До отримання цього листа позивач не мав повної та достовірної інформації щодо точної кількості днів невикористаних відпусток за попередні роки.
Позовна заява датована 28.11.2024, квитанція про сплату судового збору 03.12.2024, а вхідний штамп суду на позовній заяві 13.12.2024.
Шестимісячний строк звернення до суду, обчислений з кінця квітня 2024 року, спливав наприкінці жовтня 2024 року. Таким чином, позивач звернувся до суду з пропуском строку. Однак, враховуючи, що позивач, дізнавшись про кількість невикористаних днів відпустки та можливе порушення своїх прав, через представника вчиняв дії щодо досудового врегулювання спору, направляючи адвокатські запити (вересень-жовтень 2024 року) та отримавши остаточну відповідь з відмовою 09.10.2024, суд визнає причини пропуску строку поважними та вважає за можливе його поновити.
Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Питання надання відпусток поліцейським та їх компенсації регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній на день звільнення позивача 02.10.2023) встановлювалось, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Суд зазначає, що дана норма прямо вказувала на наявність права на компенсацію за відпустку, невикористану саме в році звільнення. Посилання «відповідно до закону» в контексті спеціального Закону «Про Національну поліцію» слід тлумачити як таке, що відсилає до положень цього ж Закону або інших законів, що регулюють порядок такої компенсації, але не суперечать прямій нормі спеціального закону.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб» від 06.09.2023 №3379-ІХ, який набрав чинності 05.10.2023 (тобто після дати звільнення позивача 02.10.2023), частину десяту статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» було викладено в новій редакції: «Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.».
Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Зміни до законодавства, які розширюють права особи (в даному випадку право на компенсацію за всі невикористані дні відпусток за попередні роки), не можуть застосовуватися до правовідносин, які виникли та припинилися до набрання ними чинності, якщо інше прямо не передбачено самим законом. Закон №3379-ІХ таких застережень не містить. Отже, на правовідносини щодо звільнення позивача 02.10.2023 поширювалася редакція частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», яка обмежувала компенсацію невикористаною відпусткою в році звільнення.
Позивач посилається на пункт 8 Розділу ІІІ Порядку №260, який передбачає, що поліцейським, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні відпусток.
Суд зазначає, що Порядок №260 є підзаконним нормативно-правовим актом, затвердженим наказом МВС України.
У разі колізії між нормами закону та підзаконного нормативно-правового акту, пріоритет мають норми закону.
Оскільки Закон України «Про Національну поліцію» на момент звільнення позивача встановлював спеціальне правило щодо компенсації відпустки (обмежуючи її роком звільнення), саме ця норма мала переважне застосування.
Посилання позивача на загальні норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки» суд вважає такими, що не можуть бути застосовані в даному випадку всупереч спеціальній нормі Закону України «Про Національну поліцію», що діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Проходження служби в поліції має особливий характер, і соціальні гарантії поліцейських та їх обмеження визначаються насамперед спеціальним законодавством.
Позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2023 рік (рік звільнення), що відповідало вимогам законодавства, чинного на момент його звільнення.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, адже відповідач не здійснюючи виплату компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток за 2021 та 2022 роки діяв правомірно з дотриманням норм чинного на той момент законодавства.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, підстави для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача відсутні.
Керуючись ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко