Справа № 240/33951/22
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/33951/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

04 червня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)", третя особа, що не заявляє самостійних вимог Міністерство юстиції України про визнання протиправною бездіяльності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" (далі - відповідач, установа), третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Міністерство юстиції України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в частині неналежних умов тримання ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 02.11.2018 по 30.12.2021 перебував під вартою у Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)". Разом з позивачем у камерних приміщеннях утримувалися в середньому 7-14 осіб, що в деяких камерах становить менше 2 та 2,5 кв.м. на одну особу, що спричиняло значний дискомфорт та принижувало гідність позивача. Більшість камер не відповідають встановленим нормам, в місцях утримання наявна антисанітарія та відсутня примусова вентиляція, внаслідок чого наявна задуха та підвищена вологість; більшість камер не обладнані санвузлами та бачками питної води. Вікна камер надмірно заґратовані, внаслідок чого недостатньо природного освітлення та в камерах постійно включено штучне освітлення. Більшість лазень, які розташовані у приміщеннях корпусних відділень, потребують ремонту та не забезпечують приватність - у них відсутні шторки, перегородки, а також під час миття в`язні не мають можливості самостійно регулювати температуру води. Також не відповідають нормам спальні місця ув`язнених, які подекуди розміщені впритул одне до одного, що також порушує приватність; постільна білизна, ковдри, подушки, рушники зношені та потребують заміни. Крім того, в установі відмічається незадовільний стан електрообладнання, перебої з питною водою, прогулянкові дворики потребують печують приватність - у них відсутні шторки, перегородки, а також під час миття в`язні не мають можливості самостійно регулювати температуру води. Також не відповідають нормам спальні місця ув`язнених, які подекуди розміщені впритул одне до одного, що також порушує приватність; постільна білизна, ковдри, подушки, рушники зношені та потребують заміни. Крім того, в установі відмічається незадовільний стан електрообладнання, перебої з питною водою, прогулянкові дворики потребують ого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки у приміщеннях камерного типу (частина друга статті 97 КВК України).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.10.2024 позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в частині забезпечення належних умов утримання ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, в період з 02.11.2018 по 31.12.2021.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

30.01.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача, в яких вказано на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим представник позивача просила відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач утримувався під вартою у Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)" у період з 02.11.2018 по 31.12.2021.

Згідно відповіді Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" від 11.04.2022 №10/2354 на адвокатський запит та довідки начальника ВКВСР ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)", позивач за період свого утримання в установі був поміщений до камер: по прибуттю 02.11.2018 - кам. №310 - 62,62 кв.м., з 12.07.2019 - кам. №216 - 47,79 кв.м., з 07.08.2020 - кам. №211 -6,4 кв.м., з 14.08.2020 - кам. №216 - 47,79 кв.м., з 04.09.2020 - кам.220 - 48,49 кв.м., з 11.11.2020 - кам. №210 -6,4 кв.м., з 14.11.2020 - кам.№220 - 48,49 кв.м., з 11.02.201 - кам.№229 - 21,9 кв.м., з 08.11.2021 - кам. №235 - 7,4 кв.м., з 09.11.2021- кам. №103 - 20,86 кв.м., з 30.11.2021 - кам.332 - 22,8 кв.м. .

Ухвалою колегії суддів Богунського районного суду м.Житомира від 31.12.2021 винесено ухвалу, якою позивачеві було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю.

Згідно відповіді Офісу Генерального Прокурора від 29.04.2022 №20/2/2-32543-22 на адвокатський запит за період з 01.10.2018 по 31.12.2021, в лютому 2019 року Генеральною прокуратурою України, спільно з працівниками галузевого відділу прокуратури області, було проведено комплексну перевірку додержання вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення» та іншого кримінально-виконавчого законодавства в Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)".

Перевіркою встановлено незадовільні матеріально-побутові умови та санітарний стан окремих камерних приміщень установи, що потребує вжиття невідкладних заходів до їх поліпшення.

В окремих камерах виявлено дефекти покриття підлоги, стін, стелі, сліди підтікання внаслідок зношеності водопровідних та каналізаційних систем. Обладнання, меблі в камерах потребують ремонту або заміни, більшість матраців, ковдр, подушок, постільної білизни зношені та потребують заміни. У камерах відсутня примусова вентиляція.

Камери захаращені значною кількістю особистих речей ув`язнених, в багатьох випадках вони особисто перуть власний одяг та білизну, в тому числі постільну, що сушиться прямо в камерах.

Зазначені недоліки становлять небезпеку для здоров`я ув`язнених і персоналу установи та сприяють поширенню різноманітних захворювань, у тому числі інфекційних.

За результатами комплексної перевірки прокурором відділу нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні примусових заходів Генеральної прокуратури України надано вказівку про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства в строк до 19.04.2019 (а.с. 130 -131).

Однак, не зважаючи на це, умови перебування позивача в установі не покращилися.

29.07.2019 відповідно до статті 19-1 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" було здійснено повторний моніторинговий візит до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)", за результатами якого виявлено ряд недоліків та надано рекомендації (а.с. 133-137).

Зокрема встановлено наступні порушення: порушення права в`язнів на повагу до їх гідності, жорстоке або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання (статті 21, 28 Конституції України); недотримання права на працю засуджених (стаття 43 Конституції України, стаття 4 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції МОП про примусову чи обов`язкову працю №29); порушення права на охорону здоров`я (стаття 49 Конституції України, стаття 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», пункт 1 Переліку принципів, що стосуються поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, затвердженої Європейським комітетом проти катувань) тощо .

Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в частині неналежних умов його утримання у відповідності до вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - "КВК України") кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно зі статтями 2, 3 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Згідно частин 1,2,4 статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

У дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки у приміщеннях камерного типу (частина друга статті 97 КВК України).

Відповідно до ст.11 КВК України, установами виконання покарань є: кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.18 КВК України, слідчі ізолятори виконують функції виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки стосовно засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування. У період дії воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування у слідчих ізоляторах можуть створюватися сектори максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі, з урахуванням їхніх прав та обов`язків та з дотриманням вимог суворої ізоляції від інших категорій осіб, які тримаються у цих установах.

Згідно частини 1 статті 102 КВК України, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Частина 1 статті 115 КВК України передбачає, зокрема, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Відповідно до ст.92 КВК України, у колоніях встановлюється роздільне тримання: чоловіків і жінок, неповнолітніх і повнолітніх осіб. Вперше засуджені до позбавлення волі тримаються окремо від тих, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Ізольовано від інших засуджених, а також роздільно тримаються: засуджені до довічного позбавлення волі; засуджені, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; засуджені за вчинення злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 255, статтями 2551, 2552 Кримінального кодексу України; засуджені за вчинення злочину, передбаченого статтею 111, частинами третьою - восьмою статті 1111, статтями 1112, 113, 114, 1141, 1142, 4362 Кримінального кодексу України.

Згідно пунктів 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями (резолюція 663 CI (XXIV) ( 995_992 ) ООН від 30 серпня 1955 року) всі приміщення, якими користуються в`язні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. В приміщеннях, де живуть і працюють в`язні: а) вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб в`язні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; b) штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб в`язні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен в`язень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил (Рекомендація № R (2006) 2 від 1 лютого 1987 року Комітету Міністрів держав-учасниць) прийнятими Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11.01.2006 встановлено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів.

Пунктом 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил встановлено, що у всіх будівлях, де ув`язнені повинні мешкати, працювати або збиратися: a. вікна мусять бути достатньо великими, аби ув`язнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; b. штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятим технічним нормам; c. повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє ув`язненим негайно встановлювати контакт із персоналом.

Пункт 15 частини першої статті 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачає, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

Відповідно до статті 3 Конвенції й усталеною практикою Європейського суду з прав людини держава повинна забезпечити тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а спосіб і метод виконання заходу не повинні завдавати їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, і щоб з урахуванням практичних вимог ув`язнення охорона здоров`я такої особи та її благополуччя забезпечувалися належним чином (рішення у справах «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява №47095/99, пункт 95, «Корнейкова та Корнейков проти України» (Korneykova аnd Korneykov v. Ukraine, заява 56660/12, пункт 128 та ін.).

Як встановив суд першої інстанції, що житлово-побутові і санітарно-гігієнічні умови утримання осіб під вартою, які утримувалися в Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в спірний період, не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві, що підтверджено результатами перевірки Генеральною прокуратурою України та моніторингових візитів до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в 2019 - 2020 роках.

У свою чергу, пунктом 15 частини першої статті 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що посадові і службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

Проте, відповідач не надав усіх належних і допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових і санітарно-гігієнічних умов утримання під вартою позивача у Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)". Отже, в даному випадку мало місце порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач не вжив достатніх належних заходів для повного приведення умов тримання підозрюваного ОСОБА_1 під вартою у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допустив протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом.

Разом з цим, відповідач не спростовує факти виявлення відповідних порушень, а зазначає про їх усунення (зокрема про ремонтні роботи, які проведені у 2022-2023 роках та які продовжують проводитися станом на день подачі відзиву - 21.06.2024). Однак такі твердження є безпідставними, оскільки представниками Уповноваженого Верховної Ради з прав людини підтверджено факт наявних порушень відповідачем умов утримання підозрюваних та засуджених.

Суд звертає увагу відповідача, що вимоги щодо умов утримання підозрюваних та ув`язнених установлені міжнародними правовими актами, приписи яких є обов`язковими для виконання усіма національними органами державної влади.

Відсутність відомчого нормативного правового регулювання не може визнаватися достатньою і вагомою підставою для невиконання позитивних зобов`язань держави, визначених на рівні національного і міжнародного законодавства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду 27 березня 2020 року у справі № 460/2834/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Решта доводів відповідача не спростовують вказівок, наданих представниками Генеральної прокуратури України, та висновків представників Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, викладених у звітах за результатами моніторингових перевірок, і не доводять відсутність порушень відповідачем законодавства.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вжиття ним заходів щодо повного усунення порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання позивача (на той час - підозрюваного) в Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)".

Доводи відповідача щодо відповідності умов утримання позивача нормативним стандартам, не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами. Також не відповідають обставинам справи доводи відповідача про те, що під час перебування позивача під вартою до адміністрації установи не надходило скарг щодо неналежних умов його утримання. Суд враховує, що у період ув`язнення ОСОБА_1 перебував у підлеглій залежності від відповідача, тому скарги могли негативно вплинути на нього як на особу, яка перебувала в місцях попереднього ув`язнення.

Щодо твердження апелянта стосовно відсутності підстав застовування висновків за результатами проведеної у лютому 2019 року комплексної перевірки до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповіді Офісу Генерального прокурора від 29.01.2022 року № 20/2/1-21/32543- 22 міститься інформація про те, що в березні 2019 року було проведено комплексу перевірку Генеральною прокуратурою України спільно з працівниками галузевого відділу прокуратури області щодо додержання вимог ЗУ «Про попереднє ув`язнення» та іншого криміналь-виконавчого законодавства в ДУ «Житомирська виправна колонія (№8)», якою було виявлено та встановлено ряд порушень законодавства щодо належного матеріально-побутового забезпечення в`язнів, створення їм умов, які відповідають правилам санітарії та гігієни, дотримання режимних вимог та ін.

Таким чином, викладена у відповіді Офісу Генерального прокурора інформація за результатими такої перевірки - це встановлені факти що не потребують доведення.

Більше того, інформація яка викладена у відповіді Офісу Генерального прокурора, тільки додатково підтверджує доводи Позивача щодо неналежних умов утримання в установі за період тримання під вартою останнього, та в процесі судового розгляду у суді першої інстанції Відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування тверджень Позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було вжито належних заходів для приведення умов утримання підозрюваного під час його перебування під вартою у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо інших доводів скаржника суд апеляційної інстанції зазначає, що приймаючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2024 року у справі №240/33951/22, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.