Справа № 640/18336/18
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р. Справа № 640/18336/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Венбест" до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису

У С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Венбест" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Київській області №КВ1019/65/АВ/П від 22 серпня 2018 року про усунення виявлених порушень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність припису Головного управління Держпраці у Київській області № КВ1019/65/АВ/П від 22 серпня 2018 року про усунення виявлених порушень. За доводами позивача, ТОВ "ВЕНБЕСТ" не здійснило звільнення працівника, призваного на строкову службу, а припинило з ним трудовий договір згідно норми закону. Позивач зазначив, що 04.04.2018 на ім`я генерального директора ТОВ "ВЕНБЕСТ" надійшла заява водія автотранспортних засобів групи мобільного реагування ОСОБА_1 з проханням звільнити його з 06.04.2018 у зв`язку з призовом на строкову службу. Наказом ТОВ "ВЕНБЕСТ" від 04.04.2018 № 90-о/с ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів групи мобільного реагування, звільнено з 06.04.2018 згідно з п. 3 си. 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на строкову військову службу). Позивач вважає, що такі дії ТОВ "ВЕНБЕСТ" є правомірними та жодних порушень останнім не допущено. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом направлено адміністративну справу №640/18336/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Венбест" до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування припису - до Харківського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 дана справа передана на розгляд судді.

Ухвалою від 03.03.2025 прийнято адміністративну справу до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного провадження. Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали про прийняття справи до розгляду подати до суду відзив на адміністративний позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про прийняття справи до розгляду надіслана позивачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідачу копія ухвали про прийняття справи до розгляду надіслана засобами поштового зв`язку та копія такої ухвали отримана відповідачем 11.03.2025, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. ф

Матеріали справи містять відзив відповідача, Головного управління Держпраці у Київській області, згідно якого відповідач виклав свої заперечення проти позову, зазначивши про правомірність оскаржуваного припису. За доводами відповідача, звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на строкову військову службу) 06.04.2018 під час дії особливого періоду, порушує норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що стало підставою для прийняття оскаржуваного припису. Просить відмовити в задоволенні позову.

Також, матеріали справи містять відповідь на відзив, згідно якого позивач фактично підтримав свої позицію, викладену в позовній заяві, та просив позов задовольнити.

Ухвалою від 04.06.2025 замінено відповідача у справі - Головне управління Держпраці у Київській області на правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (вул. Вавилових, буд. 10, м. Київ, 04060, ).

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Головним управлінням Держпраці у Київській області на підставі звернення ОСОБА_1 від 27.07.2018 щодо можливих порушень законодавства про працю в ТОВ "Венбест", з приводу невиплати заявнику середнього заробітку за період проходження ним строкової військової служби, відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України, проведено позаплановий захід державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування ТОВ "Венбест", за результатом якого складено акт інспекційного відвідування від 22.08.2018 № КВ1019/65/АВ. (а.с. 17-21)

Зазначеною перевіркою встановлено, що наказом ТОВ "Венбест" від 04.04.2018 № 90-о/с звільнено під час дії особливого періоду ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів групи мобільного реагування, 06.04.2018, згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на строкову військову службу), що є порушення ТОВ "Венбест" вимог частини 3 статті 119 КЗпП України.

У результаті встановленого порушення ГУ Держпраці в Київській області видано припис від 22.08.2018 № КА1019/65/АВ/П, яким зобов`язано генерального директора ОСОБА_2 усунути виявлені порушення в строк до 22.09.2018. (а.с. 22-23)

Не погоджуючись із виявленими порушеннями, посилаючись на їх необґрунтованість та вважаючи припис про усунення виявлених порушень від 22.08.2018 № КА1019/65/АВ/П протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 259 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі за текстом - КЗпП) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 р. № 295 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок 295), державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Статтею 17 Конституції України задекларований обов`язок держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правові відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232 від 25.03.1992 (застосовується в редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі за текстом - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України Закон №2232-XII військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Частиною 7 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 39 Закону №2232-XII призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту "ґ" частини другої статті 26 цього Закону.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені статтею 119 КЗпП України.

Відповідно до статті 119 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Отже, відповідно до зазначених норм законодавства, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу зберігаються: місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову.

Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі №323/1252/17, а саме «Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період».

Подібних висновків дійшов Верховний Суд й у постановах від 06.10.2020 у справі №807/891/16, від 22.01.2020 у справі №807/798/16, від 08.03.2023 у справі № 815/2561/18.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що працівник - ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу в період дії особливого режиму, а отже за ним зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації відповідно до статті 119 КЗпП України, у зв`язку із чим підстав для припинення трудового договору згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП не було.

Окрім того, пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Тобто, пункт 3 частини 1 статті 36 КЗпП України містить відсилку на частину 3 та 4 статті 119 КЗпП України, як на обставину, за наявності якої відсутні підстави для припинення трудового договору з працівником.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у позивача були відсутні правові підстави для звільнення працівника ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Посилання позивача на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за його власною заявою є безпідставним, оскільки наведеними вище нормами матеріального права законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою про звільнення не за власним бажанням, а саме у зв`язку з призовом на військову службу, а, отже наявність заяви працівника у такій ситуації не має правового значення та не свідчить про правомірність здійсненого звільнення.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі №131/1449/16-ц, від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц, від 06.10.2020 у справі №807/891/16, від 12.10.2020 у справі № 810/855/18, від 21.08.2023 у справі № 804/5074/16.

Посилання позивача на пункт 3 статті 36 КЗпП України судом відхиляються, оскільки, як вже було зазначено судом, позивачем не було враховано встановлені законодавством обмеження на припинення трудового договору (звільнення) з особами, призваними на строкову військову службу.

Позивачем під час розгляду не спростовано обставин, встановлених під час проведення інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Київській області, що відображені в акті інспекційного відвідування від 22.08.2018 № КВ1019/65/АВ.

За викладених обставин, судом під час розгляду справи не встановлено протиправності оскаржуваного в даній справі припису Головного управління Держпраці у Київській області №КВ1019/65/АВ/П від 22.08.2018 про усунення виявлених порушень ТОВ "Венбест". Позивачем таких обставин не доведено.

Отже, судом не встановлено підстав для задоволення позову та скасування припису Головного управління Держпраці у Київській області №КВ1019/65/АВ/П від 22.08.2018 про усунення виявлених порушень ТОВ "Венбест".

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу в судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищезазначені висновки суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Венбест" (пр. Берестейський, буд. 90/1, м. Київ, 03062, ) до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Вавилових, буд. 10, м. Київ, 04060, ) про визнання протиправним та скасування припису - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН