Справа № 766/14050/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 766/14050/24

Головуючий І інстанції: Булах Є.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2024 року (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення суду - 05.11.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Миколаївській області рядового поліції Матвійчук Ганни Петрівни та Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу,

В С Т А Н О В И В:

21.08.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області із адміністративним позовом до УПП в Миколаївській області ДПП, поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївській області рядового поліції Матвійчук Г.П. та ДПП, в якому просив скасувати постанову від 04.08.2024р. серії ББА №166474 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а провадження у справі закрити.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що поліцейським взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївській області рядового поліції Матвійчук Г.П., винесено постанову від 04.08.2024р. серії ББА №166474 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 20400 грн. Позивач не згоден із постановою, вважає її протиправною, незаконною, і такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем, при її винесенні, всупереч вимогам чинного законодавства не з`ясовано чи вчинено адміністративне правопорушення, та чи наявна вина у вчиненні такого правопорушення.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2024 року (ухвалене у відкритому судовому засіданні) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Скасовано постанову серії ББА №166474 від 04.08.2024р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 20400 грн. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП - закрито. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Департаменту ПП 02.12.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05.11.2024р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

10.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2025р. поновлено ДПП строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, може розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

04.08.2024р. поліцейським взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївській області рядового поліції Матвійчук Г.П. винесено постанову серії ББА №166474 про притягнення позивача - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 20400 грн.

Відповідно до вказаної постанови, 04.08.2024р. о 16:35 год. ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Volkswagen Passat», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », в м.Миколаїв по вул. Погранична, 131, будучи позбавленим права керування транспортним засобом строком на один рік (тобто не мав права керувати таким транспортним засобом), чим порушив п.п.2.1 (а) ПДР та ч.ч.4,10 ст.15 Закону України «Про дорожній рух». Підставою стала постанова Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.10.2023р. у справі №490/3840/23, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Відомості про засіб фіксації правопорушення: нагрудна боді-камера №474945 та №474676.

Не погоджуючись із правомірністю винесення відповідачем постанови від 04.08.2024р. серії ББА №166474 про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, з неправомірності спірного рішення контролюючого органу.

Однак, суд апеляційної інстанції, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими та взагалі не заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Так, положеннями ч.4 ст.126 КУпАП передбачено відповідальність осіб, які позбавлені права керування транспортними засобами, за керування транспортним засобом.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 20400 грн.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказані дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності дійсно можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як уже встановлено колегією суддів і підтверджується матеріалами даної справи, першочергово позивача було зупинено за порушення ним п.12.4 ПДР України, після чого, підставою для прийняття спірної постанови від 04.08.2024р. серії ББА №166474 стало порушення ним вимог п.п.2.1 (а) ПДР та ч.ч.4,10 ст.15 Закону №3353-ХІІ (відсутність права керувати таким транспортним засобом), та саме за це до нього застосовано стягнення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП.

Представником поліції з`ясовано, що водій ОСОБА_1 був позбавлений права керувати транспортним засобом строком на один рік відповідно до постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.10.2023р. у справі №490/3840/23.

Саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що за приписами п.2.4 (а) ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися із дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п.2.1, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

При цьому, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом (п.9.2 (б) ПДР України).

У силу вимог ст.31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких, зокрема, перевірка документів особи, опитування особи, зупинення транспортного засобу, а також застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 вказаного Закону встановлено те, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/ розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- та відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання ПДР.

Отже, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність (відсутність) адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні, а також інші обставини, встановлюються, серед іншого, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису або ж засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими визначеними законодавством доказами.

Основоположними доводами позивача фактично є те, 04.08.2024р ОСОБА_1 , разом із іншим військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 - ОСОБА_2 , рухалися на належному позивачу транспортному засобі у зв`язку із службовою необхідністю до відділу тилового забезпечення даної військової частини. Однак, за кермом знаходився та безпосередньо керував транспортним засобом саме ОСОБА_2 . У той же час, позивач після зупинення транспортного засобу співробітниками ДПП повідомив те, що вони рухаються у складі групи у службових справах, автомобіль належить йому, але він тимчасово передав його керування іншій особі, а саме ОСОБА_2 .

Слід зазначити про те, що положеннями КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з п.4 розділу І «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затв. наказом МВС України від 07.11.2015р. за №1395), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції НПУ, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п.2 розділу ІІІ цієї Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.ч.1,2 і 3 ст.122, а також ч.ч.1,2 та 4 ст.126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до матеріалів адміністративної справи, протокол про вчинення адміністративного правопорушення, як один із можливих доказів по справі, не складався, однак відповідачем надані інші беззаперечні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП.

Так, відповідач долучив до матеріалів справи диск із відеозаписом, на якому чітко зафіксовано зупинення посадовими особами УПП в Миколаївській області транспортного засобу, яким керував саме позивач.

Належність представленого відповідачем доказу слідує з приписів ст.251 КУпАП, відповідно до яких доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або ж відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіряючи ж доводи позовної заяви позивача, у взаємозв`язку із доводами апеляційної скарги ДПП, а також наданий відеозапис із місця події (з його повним відтворенням та захопленням кадрів), судом апеляційної інстанції встановлено наступні факти.

По-перше, щодо доводів позивача та допитаного у судовому засіданні суду 1-ї інстанції свідка - ОСОБА_2 (яким особисто підписано розписку та присягу свідка), то варто наголосити на тому, що такі не відповідають дійсності та в повному обсязі спростовуються наданим ДПП відеозаписом. Так, як зафіксовано на відеозаписі (час - 16:37:41 год.), за кермом транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », перебуває особа (на даному часовому проміжку дійсно встановити особу водія неможливо) в світло-сірому одязі, яка в подальшому (час - 16:39:54 год.) виходить саме з водійської сторони даного автомобіля.

У подальшому, на 16:42:40 год. цього відео, можна встановити, що в транспортному засобі перебувало дві особи (позивач і ОСОБА_2 , що власне підтверджується всіма учасника справи та не заперечується свідком), яких також на цьому проміжку відеозапису ідентифікувати (за ознаками зовнішності) неможливо. Водночас, як чітко вбачається, інша особа ( ОСОБА_2 ), одягнена вже в жовту футболку, виходить зі сторони пасажирського сидіння та, під час розмови з посадовими особами УПП в Миколаївській області, жодним чином не повідомляє про те, що саме їй передано керування даним транспортним засобом. Про ці обставини не повідомляє і позивач, який в подальшому (час - 16:43:21 год.) також спілкувався з інспекторами поліції.

О 16:43:21 год. особа в світло-сірій футболці (позивач), спілкуючись з посадовими особами УПП в Миколаївській області, питає лише про наявність у поліцейського рішення у справі №490/3840/23, термін який пройшов з моменту ухвалення даного судового рішення та, відповідно, дату коли б він зміг отримати посвідчення водія на право керування транспортним засобом (поліцейським повідомлено дату - 10.12.2024р.).

На вказаному часовому проміжку (до 16:51:06 год.) дійсно ідентифікувати за будь-якими ознаками особу водія та пасажира неможливо через особливості запису відео з нагрудної боді-камери, що, за необґрунтованим та безпідставним виключенням усіх інших обставин цієї справи, було покладено в основу оскаржуваного рішення суду 1-ї інстанції.

Однак, на противагу цим висновкам суду, слід наголосити, що вже починаючи з 16:51:06 год. досліджений відеозапис надає можливість однозначно та чітко ідентифікувати особу водія у світло-сірій футболці. Зміст, якість даного відеозапису та сукупність усіх обставин, зафіксованих на відео, не викликає сумнівів у тому, що саме ним зафіксовані події, які мали місце 04.08.2024р. за участі сторін у справі, а також свідчить про те, що за кермом транспортного засобу був саме позивач.

Відеоматеріал з місця події, що був наданий відповідачем до матеріалів справи та досліджений судом апеляційної інстанції, без сумнівів є доказом в цій адміністративній справі та безпосередньо свідчить як про наявність правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, так і про навмисне спотворення свідком обставин даної справи.

Аналогічно, колегія суддів оцінює і письмові пояснення вказаного свідка - ОСОБА_2 , які також не відповідають і суперечать зафіксованим на відеозаписі дійсним обставинам справи.

По-друге, судова колегія враховує і той факт, що позивач достовірно знав про те, що він позбавлений права керування транспортними засобами строком на один рік постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.10.2023р. у справі №490/3840/23, про що, як вже зазначалося, чітко свідчить зміст розмови останнього з посадовими особами УПП в Миколаївській області (час - 16:43:21 год.).

В частині обґрунтованості доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що у складеній відповідачем постанові було вказано технічний засіб (нагрудну боді-камеру №474945), за допомогою якої посадовими особами УПП в Миколаївській області здійснено відеозапис, долучений до справи, і зафіксовано факт порушення позивачем п.2.1 (а) ПДР України. Тобто, досліджений відеозапис, із точки зору процесуального законодавства, повинен вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення (ч.4 ст.126 КУпАП), зазначеного у спірній постанові. Зазначення технічного засобу, яким здійснено відеозапис не в п.7 постанови в графі «До постанови додаються», а в п.5 цієї постанови не суперечить вимогам ст.283 КУпАП, а тому такий відеозапис є належним та допустимим доказом.

Такої ж правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 15.04.2023р. у справі №334/8508/16-а.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття цього рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а тому підстави для її скасування - відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги є суттєвими та свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2024 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено: 04.06.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко