Справа № 280/1395/25
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

04 червня 2025 року Справа № 280/1395/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі відповідач 2), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач 3), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05.09.2024 №14 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.11.2024 №14 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яка полягає у непризначені та не виплаті грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити призначення та виплату грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У позові зазначено наступне. Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначену з 13.07.2024. Позивач зазначає, що всупереч чинному законодавству України одноразову грошову допомогу у розмірі десяти пенсій позивачу не було нараховано та виплачено. Головним управлінняс Пенсійного фонду України в Черкаській області винесено рішення від 05.09.2024 №14 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що у грудні 2024 він повторно звернувся до органів Пенсійного фонду України. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.11.2024 №14 позивачу також відмовлено у призначенні грошової допомоги передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Не погоджуючись із вказаними відмовами позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 03.03.2025 позовну заяву залишено без руху.

06.03.2025 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява та клопотання про поновлення строку звернення до суду .

Ухвалою судді від 12.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

20.03.2025 від відповідача 1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачем 1 зазначено, що позивач працював в комунальному некомерційному підприємстві «Новомиколаївська центральна районна лікарня» на посаді травматолога з 03.07.1989 по 30.04.1992, на посаді заступника головного лікаря по медичному обслуговуванню населення з 01.05.1992 по 05.02.1995, на посаді лікаря травматолога з 06.02.1995 по 22.08.1995, з 05.09.1997 по теперішній час. Зазначає, що за даними персоніфікованого обліку відомостей страхові внески сплачено до 30.06.2024, стаж і заробітна плата позивача врахована по 30.06.2024, оскільки заява на призначення пенсії за віком була подана позивачем 24.07.2024. З огляду на зазначене, позивачу відмовлено у виплати грошової допомоги, згідно пункту п.7.1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на день досягнення пенсійного віку, а саме 12.07.2024, відсутні дані про сплату внесків за ІІІ квартал 2024 року. Відповідачем 1 зазначено, що згідно матеріалів пенсійної справи страховий стаж позивача складає 42 роки 10 місяців 10 днів. Спеціальний стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років складає 33 роки 1 місяць 25 днів. До спеціального стажу роботи, який дає право на виплату грошової допомоги відповідно до пункту п.7.1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не враховано період проходження підготовки в клінічній ординатурі при Запорізькому державному інституті удосконалення лікарів з 01.09.1995 по 31.08.1997, оскільки це не передбачено Переліком № 909 у чинній редакції. Враховуючи наведене відповідач 1 зазначає, що відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28.05.2025 від відповідача 3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що оскільки наданими документами позивачем не підтверджено наявність спеціального стажу 35 років в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято оскаржуване рішення від 14.11.2024 №14 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, у зв`язку з призначенням одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивачу з 13.07.2024 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із чим він перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області (а.с.70).

У зв`язку із не призначенням одноразової грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 10 пенсій, 29.08.2024 позивач звернувся з заявою що її призначення виплати», надавши додаткові документи.

За принципом екстериторіальності рішенням від 05.09.2024 №14 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, позивачу відмовлено у виплаті грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону № 1058, оскільки на день досягнення пенсійного віку, а саме 12.07.2024, відсутні дані про сплату внесків за III квартал 2024 року. Також зазначено, що позивач набуде право на виплату грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону № 1058 після сплати страхових внесків за III квартал 2024 року.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_1 працює в комунальному некомерційному підприємстві «Новомиколаївська центральна районна лікарня» на посаді лікаря травматолога з 03.07.1989 по 30.04.1992, на посаді заступника головного лікаря по медичному обслуговуванню населення з 01.05.1992 по 05.02.1995, на посаді лікаря травматолога з 06.02.1995 по 22.08.1995, з 05.09.1997 по теперішнього часу. За даними персоніфікованого обліку відомостей страхові внески сплачено до 30.06.2024 стаж і заробітна плата врахована по 30.06.2024, заява на призначення пенсії за віком була подана 24.07.2024.

07.11.2024 позивач повторно звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення виплати грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності рішенням від 14.11.2024 №14 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області позивачу відмовлено у виплаті грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону №1058, оскільки наданими документами не підтверджено наявність спеціального стажу у розмірі 35 років в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно вказаного рішення - страховий стаж позивача становить 42 років 10 місяців 10 днів. Спеціальний стаж, який дає право на призначення пенсії за вислугу років склав 33 роки 1 місяць 25 днів.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не зараховано період проходження підготовки в клінічній ординатурі при Запорізькому державному інституті удосконалення лікарів з 01.09.1995 по 31.08.1997, оскільки це не передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за- вислугу років» (далі - Перелік № 909) у чинній редакції.

Позивач вважає, що рішення відповідачів про відмову у виплаті грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону №1058 є протиправними, порушує його право на соціальний захист, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється, зокрема Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Спірні правовідносини виникли з приводу встановлення наявності в позивача права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Так, згідно з пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 (далі Порядок №1191).

Відповідно до пункту 5 Порядку, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Отже, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з досягненням нею пенсійного віку, наявністю у неї необхідного страхового стажу, вихід на пенсію саме з посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

В цьому випадку, норму пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV слід тлумачити таким чином, що для отримання визначеної пунктом 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV грошової допомоги при виході на пенсію по Закону №1058-IV особа має дотриматись таких вимог:

- станом день досягнення пенсійного віку працювати в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону №1788-XII;

- пенсія має призначатися особі вперше (тобто особи, які отримували пенсію раніше і з будь-яких причин перестали отримувати її право на зазначену грошову допомогу втратили);

- станом на день звернення за призначенням пенсії особа повинна мати страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років, у редакції Закону №1058-IV станом на час виникнення спірних правовідносин) на зазначених вище посадах.

Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.06.2022 у справі № 200/854/19-а звернув увагу, що при виплаті грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV мають бути дотримані усі вищевказані умови.

Судом встановлено, що підставою відмови у спірному рішенні від 05.09.2024 №14 Головного управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виплати позивачу грошової допомоги було те, що на день досягнення пенсійного віку, а саме 12.07.2024, відсутні дані про сплату внесків за III квартал 2024 року. За даними персоніфікованого обліку відомостей страхові внески сплачено до 30.06.2024 стаж і заробітна плата врахована по 30.06.2024, заява на призначення пенсії за віком була подана позивачем 24.07.2024.Також зазначено, що позивач набуде право на виплату грошової допомоги, згідно з п.7.1 розділу XV Закону № 1058 після сплати страхових внесків за III квартал 2024 року.

Оцінюючи правомірність такої відмови, суд враховує наступне.

Відповідальність за відсутність певної інформації у Державному реєстрі ЗОДСС, Реєстрі застрахованих осіб несе особа, на яку Законом покладено обов`язок вносити відомості до Реєстру, подавати звітність, а не громадянин, який звернувся за призначенням пенсії. Покладення на позивача негативних наслідків щодо невиконання певними особами своїх службових обов`язків у частині подання відомостей до Реєстрів є невиправданим, протиправним.

Відповідно до статті 106 Закону № 1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків. Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, звітності законом покладено на страхувальника, який здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), згідно з якими: несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків. У цих постановах Суд касаційної інстанції також зазначив, що внаслідок невиконання підприємствами обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Зважаючи на це, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за певний період не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії. Означене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2018 у справі 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

Несплата за позивача страхових внесків або ж неподання підприємством, на якому працював позивач звітності до органів Пенсійного фонду щодо сум нарахованої заробітної плати не може бути підставою для незарахування відповідачем 2 до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років позивача відповідного періоду роботи. Через зазначені обставини Позивач не може бути позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05.09.2024 №14, щодо відмови у виплаті позивачу грошової допомоги згідно з п.7.1 розділу XV Закону №1058, у зв`язку із відсутністю даних про сплату внесків за III квартал 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Судом встановлено, що підставою відмови у спірному рішенні від 14.11.2024 №14 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області було те, що наданими документами не підтверджено стаж 35 років в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно вказаного рішення - страховий стаж позивача становить 42 років 10 місяців 10 днів. Спеціальний стаж, який дає право на призначення пенсії за вислугу років склав 33 роки 1 місяць 25 днів.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не зараховано період проходження підготовки в клінічній ординатурі при Запорізькому державному інституті удосконалення лікарів з 01.09.1995 по 31.08.1997, оскільки це не передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за- вислугу років» (далі - Перелік № 909) у чинній редакції.

Оцінюючи правомірність такої відмови, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону України "Про пенсійне забезпечення", мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 (далі - Перелік № 909).

Відповідно до Переліку № 909 до галузі охорони здоров`я відносяться лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) в таких закладах та установах: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарноепідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Згідно з приміткою 2 до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Відповідно до примітки 3 до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01.01.1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Приміткою 3 до Переліку № 909 вказано, що при призначенні пенсії за вислугу років зазначеним у цьому переліку особам допускається підсумовування стажу за періоди їх роботи у закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту.

Одночасно, згідно із пунктом д статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Судом досліджено трудову книжку позивача НОМЕР_1 від 10.07.1981 позивача (а.с.124-128), у якій наявний трудовий запис, про те, що позивач 01.09.1995 зарахований до 2-річної клінічної ординатури на кафедру травматології та ортопедії (запис №12).

31.08.1997 позивача відраховано з клінічної ординатури у зв`язку із закінченням строку навчання. (запис №13).

Крім того, згідно довідки Запорізького державного медико-фармацевтичного університету від 23.08.2024 №22/3290 вбачається, що позивач проходив підготовку з 01.09.1995 по 31.08.1997 в клінічній ординатурі при Запорізькому державному інституті удосконалення лікарів за спеціальністю «Травматологія та ортопедія» (а.с. 48).

Враховуючи вищевиаледене, суд приходить до висновку, що спріний період навчання позивача з 01.09.1995 по 31.08.1997, який підтверджено його трудовою книжкою та довідкою Запорізького державного медико-фармацевтичного університету від 23.08.2024 №22/3290, маж бути зарахований до спеціального стажу який дає право на призначення пенсії за вислугу років, а отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.11.2024 №14 є протиправним та підлягає скасуванню.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку № 22-1, у редакції на час подання заяви про призначення пенсії, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Таким чином, з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.

У зв`язку із чинністю вказаної норми Порядку № 22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області , та в подальшому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, розглянуто заяви позивача та прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги згідно з п.7.1 розділу XV Закону №1058.

В свою чергу, відповідно до пункту 4.10 зазначеного Порядку, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Отже, в даному випадку повноваження щодо призначення позивачу грошової допомоги згідно з п.7.1 розділу XV Закону №1058 були делеговані Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області (як останньому органу Пенсійного фонду України, яким прийнято рішення від 14.11.2024 №14 про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги згідно з п.7.1 розділу XV Закону №1058), проте обов`язок виплати пенсії, залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонера, тобто у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Вирішуючи заявлений спір, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Окрім того, і за приписамист.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:

«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»

«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) ЄСПЛ вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 353/265/17 та від 04 травня 2022 року у справі № 805/5133/18-а.

Таким чином, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд керуючись частиною 2 статті 9 КАС України, вважає за можливе вийти за межі заявлених позовних вимог та те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача 3 - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до спеціального стажу позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років період навчання з 01.09.1995 по 31.08.1997, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 та призначити ОСОБА_1 грошову допомогу згідно з п.7.1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, а Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити її виплату, що є дотриманням судом гарантій про те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, якими прийнято спірні рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, Черкаська область, 18000, ) від 05.09.2024 №14 про відмову у призначенні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно з п.7.1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 поверх, м. Харків, 61022, ) від 14.11.2024 №14 про відмову у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно з п.7.1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 який дає право на призначення пенсії за вислугу років період навчання з 01.09.1995 по 31.08.1997, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 та призначити ОСОБА_1 грошову допомогу згідно з п.7.1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, а Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69005, ) здійснити її виплату.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області .

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова