Справа № 420/4552/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/4552/25

Головуючий І інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Державного підприємства «Документ» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 12.03.2025р.) про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Польщі про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

12.02.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ДП «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії - в Польщі, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ДП «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Польщі, щодо відмови у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон (серія НОМЕР_1 , дата видачі: 30.04.2024р., дійсний до: 30.04.2034р., орган, що видав: 2110), який оформлений на його ім`я;

- зобов`язати ДП «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Польщі видати йому оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон (серія НОМЕР_1 , дата видачі: 30.04.2024р., дійсний до: 30.04.2034р., орган, що видав: 2110), в порядку та на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про оформлення - 13.04.2024р., тобто без пред`явлення будь-яких військово-облікових документів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

28.02.2025р. від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Подане клопотання обґрунтовано тим, що позивач 25.02.2025р. особисто звернувся до філії «ДП «Документ» в Польщі, м.Варшава та отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виготовлений на його ім`я. Зазначена обставина підтверджується підписаним актом виконаних робіт (наданих послуг) №1929013/0 від 25.02.2025р., в якому міститься інформація, що в момент отримання паспорта позивач претензій по об`єму, якості та строках надання послуг до ДП «Документ» не має.

Також, 10.03.2025р. від представника ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просить закрити провадження у справі, оскільки відповідачем дійсно були виконані умови позову та видано позивачу 25.02.2025р. паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виготовлений на його ім`я. При цьому, позивач зазначає, що його відмова від позову не порушує прав та/або інтересів інших осіб, оскільки відповідачем добровільно задоволено вимоги вказаного позову.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (постановленою в порядку письмового провадження) клопотання ОСОБА_1 та ДП «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Польщі про закриття провадження у справі - задоволено, а провадження у справі №420/4552/25 - закрито на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДП «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Польщі на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Не погоджуючись із вказаною вище ухвалою, відповідач 28.03.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом 1-ї інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2025р. і прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні на користь судових витрат в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

19.05.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував відносно її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

09.05.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

За правилами ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

З аналізу доводів та вимог апеляційної скарги слідує, що підставою для її подання слугує незгода відповідача із здійсненим судом 1-ї інстанції у даній справі розподілом судових витрат (як в частині судового збору, так і витрат на правничу допомогу). За позицією апелянта, оскільки провадження справі №420/4552/25 було закрито на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, визначених законом підстав для стягнення з відповідача судового збору у судів не було. Відповідні суми могли бути лише повернуті позивачу за його клопотанням у порядку, встановленому Законом України «Про судовий збір». При цьому, враховуючи підставу закриття провадження у цій справі, апелянт вважає, що відсутніми є і підстави для стягнення за рахунок його бюджетних асигнувань й понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам цієї справи, суд апеляційної інстанції вказує, що гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим, реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Ініціюючи позов, особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте, задоволення відповідних вимог особи можливе виключно в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність дійсно протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

У даній справі, звернувшись із позовом до суду, позивач вважав такою, що порушує його права, свободи та інтереси, бездіяльність відповідача щодо відмови у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон (серія НОМЕР_1 , дата видачі: 30.04.2024р., дійсний до: 30.04.2034р., орган, що видав: 2110), який оформлений на його ім`я.

Однак, до ухвалення судом рішення у даній справі - 25.02.2025р. позивачу був виданий спірний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що підтверджується актом виконаних робіт (надання послуг) за №1929013/0.

За змістом мотивувальної частини спірної ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2025р. суд 1-ї інстанції встановив, що оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень - позивачу було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виготовлений на ім`я ОСОБА_1 , а тому й дійшов висновку про закриття провадження у справі №420/4552/25 на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України.

Водночас, слід зазначити про те, що розподіл судових витрат був проведений судом 1-ї інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст.140 КАС України, яка визначає особливості розподілу витрат у разі відмови позивача від позову.

Так, дійсно, суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав і інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або ж бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (п.8 ч.1 ст.238 КАС України).

У свою чергу, п.2 ч.1 ст.238 КАС України також встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Згідно з ч.2 цієї ж статті, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

У даному випадку, позивач просив закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.238 КАС України та вирішити питання про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача як судового збору, так і витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав до відшкодування позивачу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі застосованої судом попередньої інстанції норми процесуального закону - п.8 ч.1 ст.238 КАС України, а також розміру таких витрат, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина 2 ст.132 КАС України встановлює, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

За правилами п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, чинне законодавство передбачає, що у випадку закриття провадження у справі згідно з п.8 ч.1 ст.238 КАС України сплачений судовий збір може бути повернутий позивачу лише за наслідками подання ним відповідного клопотання в порядку, визначеному Законом України «Про судовий збір». Аналогічні за змістом висновки вже неодноразово викладались Верховним Судом в постановах від 27.04.2023р. у справі №260/3162/22, від 08.09.2022р. у справі №826/6378/17, від 13.11.2024р. у справі №120/18952/23, від 31.10.2024р. у справі №520/5353/24 тощо.

В цій частині колегія суддів погоджується з доводами відповідача.

Проте, варто зазначити, що виключенням із вказаного правила є закриття провадження у справі з огляду на відмову позивача від позову, яка визнана судом (п.2 ч.1 ст.238 КАС України).

У випадку закриття провадження у справі з вказаної підстави питання розподілу усіх понесених позивачем судових витрат врегульоване саме нормою ст.140 КАС України, яка і була застосована судом 1-ї інстанції та, серед іншого, передбачає випадок відмови від позову внаслідок задоволення позову відповідачем, що є підставою для присудження у такому випадку з відповідача всіх понесених позивачем судових витрат.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що обрання правової підстави для закриття провадження з переліку, визначеного ч.1 ст.238 КАС України, має бути належним чином вмотивоване судом за змістом відповідної ухвали.

Так, у випадку закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.238 КАС України (якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом), суд, окрім іншого, має обґрунтувати, чи спричинена така відмова обставинами задоволення позову відповідачем після подання позовної заяви, оскільки виключно такі обставини мають вирішальне значення для правильного застосування приписів ст.140 КАС України.

Що ж до витрат на правничу допомогу суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Загальний порядок розподілу судових витрат визначений у ст.139 КАС України. Разом із тим, вказана норма не передбачає алгоритму розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України.

Поряд з наведеним, ч.8 ст.139 КАС України передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або ж частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, за відсутності чіткого правового регулювання процесуальним законом розподілу судових витрат саме у спірному випадку, суд має керуватися принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли.

Слід зазначити, що застосування приписів ч.8 ст.139 КАС України для цілей розподілу судових витрат також вимагає належного мотивування від суду, в чому саме полягає зловживання стороною чи її представником процесуальними правами чи в чому полягає зміст неправильних дій сторони, які призвели виникнення спору.

Подібні висновки щодо розподілу витрат на правничу допомогу у випадку закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України вже наводились Верховним Судом в постановах від 09.12.2020р. у справі №1.380.2019.001303, від 27.04.2023р. у справі №260/3162/22 та від 05.03.2025р. у справі №160/17422/23.

Повертаючись до обставин цієї справи у контексті вирішення питання стосовно правомірності здійсненого судом попередньої інстанцій розподілу судових витрат (як в частині судового збору, так і витрат на правничу допомогу), колегія суддів звертає увагу, що зі змісту ухвали Одеського окружного адміністративного суду слідує, що суд, закриваючи провадження у справі, керувався приписами саме п.8 ч.1 ст.238 КАС України та дійшов висновку про те, що права та інтереси позивача були відновлені відповідачем. У цьому контексті, суд попередньої інстанції виснував, що підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів ОСОБА_1 неможливе без визнання рішень, дій або ж бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення - відсутні.

Надаючи оцінку зазначеним висновкам суду 1-ї інстанції, колегія суддів наголошує, що саме від чіткого та вмотивованого висновку суду про підставу закриття провадження у справі, про обставини, що свідчать про відмову від позову саме внаслідок задоволення позову відповідачем після подання позовної заяви (у випадку закриття провадження у справі на цій підставі), і залежить можливість розподілу судових витрат у справі шляхом стягнення їх з суб`єкта владних повноважень.

У той же час, судом попередньої інстанції безпідставно враховано лише факт надходження від ДП «Документ» (в особі відокремленого підрозділу філії - в Польщі) заяви про закриття провадження у даній справі з підстав виправлення оскаржуваних порушень, тоді як ОСОБА_1 , шляхом подання відповідної заяви, однозначно відмовився від позову внаслідок задоволення його суб`єктом владних повноважень після подання позовної заяви.

Як наслідок, судом першої інстанції допущено помилку в частині визначення належних підстав для закриття провадження у справі, а саме помилково застосовано п.8, замість правильного, у даному випадку, п.2 ч.1 ст.238 КАС України, в залежності від чого ухвала була обґрунтована суперечливими (хоча і правильними) мотивами в частині вирішення питання про розподіл судових витрат згідно з тими нормами процесуального законодавства, що врегульовують означене питання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що понесені ОСОБА_1 судові витрати, у даному випадку, підлягають розподілу та можуть бути стягнені за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідно до положень ст.140 КАС України.

У той же час, провадження у справі має бути закрито на підставі п.2 ч.1 ст.238 КАС України, що, власне, є єдиною та належною підставою для стягнення ка користь позивача понесених судових витрат на підставі ст.140 КАС України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 01.04.2025р. у справі №520/25012/24.

Надаючи ж правову оцінку висновкам суду 1-ї інстанції, пов`язаним з вирішенням питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів виходить із наступного.

У відповідності до ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено положеннями ч.ч.1,7 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, чи якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в т.ч. чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження чи заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, кількість витраченого адвокатом часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Окрім того, варто зазначити, що відповідно до п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00), суд відшкодовує ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тобто, при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Слід звернути увагу на те, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовано Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 вищевказаного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ст.ст.27,30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати та умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення, а саме: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

У п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів та звернень, довідок, заяв, скарг, а також здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи і фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023р. у справі №440/7120/20.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою захисту своїх законних прав та інтересів між позивачем та Адвокатським бюро «Валентина Бескоровайного «Верум» було укладено договір від 20.01.2025р. №04/01/2025 про надання правової допомоги.

У Додатковій угоді №1 до Договору від 20.01.2025р. №04/01/2025 зафіксовані суми вартості послуг, тарифи на послуги.

Згідно з виставленим Адвокатським бюро рахунком від 20.02.2025р. за №, вартість наданих послуг за складання та направлення позовної заяви до суду складає 14000 грн.

21.02.2025р. ОСОБА_1 було сплачено рахунок, що підтверджується платіжною інструкцією №@2PL641178.

На переконання колегії суддів, надані документи дійсно дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх загальну вартість. Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду попередньої інстанції щодо відповідності визначеної суми стягнення витрат на правничу допомогу - 4000 грн. критеріям, встановленим ст.134 КАС України, з огляду на їх дійсність та необхідність.

Так, при вирішенні питання стосовно розподілу витрат, пов`язаних із правовою допомогою адвоката, судова колегія насамперед звертає увагу на те, що справа даної категорії відповідно до предмету спору є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався в порядку письмового провадження (без виклику сторін) за наявними у ній матеріалами. Також, колегією суддів враховано відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reestr.court.gov.ua), за даними якого має місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з подібного предмету спору та мотивами тим, що приведені в позовній заяві ОСОБА_1 , що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного позову.

У той же час, судова колегія не оспорює права адвоката (адвокатського об`єднання) самостійно визначати гонорар, однак, у даному конкретному випадку, не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару була врахована складність даної справи та інші істотні обставини. Наявні у матеріалах цієї справи документи на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для їх відшкодування у вказаному розмірі (14000 грн.) з іншої сторони у справі, адже відповідний розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, конкретні обставини справи, приписи ч.5 ст.134 і п.2 ч.9 ст.139 КАС України, несуттєву складність справи, яка, у свою чергу, не мала публічного інтересу, характер і обсяг виконаної адвокатом роботи (судові засідання не проводились, а провадження у справі було закрито внаслідок задоволення позовної заяви відповідачем після її подання), виходячи з критеріїв розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені позивачем витрати є неспівмірними зі складністю справи, належним чином необґрунтованими та завищеними.

Отже, колегія суддів не повною мірою погоджується з висновками суду 1-ї інстанції в частині розподілу судових витрат (у тому числі й визначення розміру витрат на правничу допомогу).

В обсязі встановлених обставин, судова колегія дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та їх стягнення з відповідача у розмірі 2500 грн., що цілком відповідає вимогам розумності та співмірності.

Колегія суддів наголошує на тому, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023р. №910/7032/17).

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача лише частково знайшли своє підтвердження.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд 1-ї інстанції фактично правильно вирішив спірне питання про наявність підстав для стягнення з відповідача судових витрат, однак частково порушив норми процесуального права, а також не надав належної оцінки вказаним вище обставинам справи, судова колегія, діючи у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає необхідним змінити ухвалу суду першої інстанції в частині визначення належних підстав для закриття провадження у справі та, відповідно, вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до тих положень процесуального законодавства, що врегульовують означене питання.

Керуючись ст.ст.139,238,308,311,312,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Документ» - задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року - змінити в частині визначення підстав для закриття провадження в адміністративній справі №420/4552/25 та вирішення питання про розподіл судових витрат, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Абзац 3 резолютивної частини ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року викласти в наступній редакції:

«Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Польщі () судовий збір у розмірі - 1211 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 00 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі - 2500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень,00 копійок)».

В іншій частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 04.06.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко