Справа № 240/11564/24
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11564/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

04 червня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Моніча Б.С. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 29.01.2024, по досягненню 60-ти річного віку, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, за наслідками чого прийняло рішення від 02.02.2024 №05 про відмову у призначенні пенсії.

Рішення мотивовано тим, що страховий стаж позивача становить 24 роки 10 місяців 17 днів, з необхідних 31 рік.

Згідно трудової книжки до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 08.06.1994 по 22.09.1994, з 13.10.1994 по 31.10.1994, з 02.02.1995 по 08.08.1995, з 03.06.1996 по 30.06.1996, з 01.07.1996 по 31.12.1996, з 01.01.1997 по 30.06.1997, з 12.08.1997 по 11.02.1998, з 25.02.1998 по 26.05.1998, з 06.02.2002 по 07.08.2002, з 18.10.2002 по 26.12.2002, з 27.12.2002 по 02.07.2003, оскільки при призначенні пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації стає можливо зарахувати по 31.12.1991. Згідно трудової книжки періоди роботи з 01.01.2000 по 31.12.2000 та 10.09.2003 по 20.05.2010 до загального страхового стажу не зараховано, оскільки даний період не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу.

У зв`язку з відсутністю страхового стажу позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

09.04.2024 позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково надавши копії трудових книжок, військового квитка, довідок, паспорта, РНОКПП.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прийняло рішення від 17.04.2024 №05 про відмову у призначенні пенсії.

Рішення мотивовано тим, що страховий стаж становить 23 роки 02 дні, з необхідних 31 рік.

У зв`язку з відсутністю страхового стажу позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

Листом від 18.04.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області рішення про відмову у призначенні пенсії.

Позивач вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Статтею 1 Закону 1058-ІV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

В частині 2 статті 24 Закону №1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.

Відтак, періоди роботи особи до 01.01.2004 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.

До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Таким чином, системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.01.2014 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів уній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу додатковими документами виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв"язку з недостатністю страхового стажу 31 рік.

Підставою для відмови у призначенні пенсії стало наступне:

Згідно трудової книжки до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 08.06.1994 по 22.09.1994, з 13.10.1994 по 31.10.1994, з 02.02.1995 по 08.08.1995, з 03.06.1996 по 30.06.1996, з 01.07.1996 по 31.12.1996, з 01.01.1997 по 30.06.1997, з 01.07.1997 по 10.08.1997, з 12.08.1997 по 11.02.1998, з 25.02.1998 по 26.05.1998, з 06.02.2002 по 07.08.2002, з 18.10.2002 по 26.12.2002, з 27.12.2002 по 02.07.2003, оскільки при призначенні пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації стає можливо зарахувати по 31.12.1991.

З 17.06.1998 по 01.06.1999, оскільки при прийнятті на роботу, не зазначено назву підприємства.

Згідно трудової книжки НОМЕР_1 періоди роботи з 10.01.2000 по 09.03.2000, з 13.03.2000 по 12.05.2000, з 24.05.200 по 23.07.2000, з 25.07.2000 по 24.09.2000, з 26.09.2000 по 25.11.2000, з 27.11.2000 по 26.01.2001, з 10.09.2003 по 20.05.2010 до загального страхового стажу не зараховано, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або за результатами перевірки.

Згідно трудової книжки НОМЕР_2 до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи з 18.08.2010 по 27.07.2011, з 29.07.2011 по 08.06.2012, з 11.06.2012 по 08.05.2013, з 24.05.2013 по 25.03.2014, з 27.03.2014 по 01.12.2014, з 05.12.2014 по 30.10.2015, з 03.11.2015 по 20.06.2016, оскільки при призначенні пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації стає можливо зарахувати по 31.12.1991.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на слідуюче.

Щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 08.06.1994 по 22.09.1994, з 13.10.1994 по 31.10.1994, з 02.02.1995 по 08.08.1995, з 03.06.1996 по 30.06.1996, з 01.07.1996 по 31.12.1996, з 01.01.1997 по 30.06.1997, з 01.07.1997 по 10.08.1997, з 12.08.1997 по 11.02.1998, з 25.02.1998 по 26.05.1998, з 06.02.2002 по 07.08.2002, з 18.10.2002 по 26.12.2002, з 27.12.2002 по 02.07.2003 та з 18.08.2010 по 27.07.2011, з 29.07.2011 по 08.06.2012, з 11.06.2012 по 08.05.2013, з 24.05.2013 по 25.03.2014, з 27.03.2014 по 01.12.2014, з 05.12.2014 по 30.10.2015, з 03.11.2015 по 20.06.2016 , суд апеляційної інстанції вказує на наступне.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 та НОМЕР_3 у вказані періоди позивач працював у російській федерації в ДП "Мосгортранс" водієм.

Відповідно до основних положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, членами якої є Україна та Російська Федерація, Уряди держав-учасниць цієї Угоди, керуючись статтями 2, 4 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав, виходячи з необхідності захисту прав громадян в області пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава-учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави-учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які придбали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР по питань пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 4 Угоди передбачено, що Держави-учасниці Угоди проводять політику гармонізації законодавства про пенсійне забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Зі змісту наведених норм слідує, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.

Суд звертає увагу, що при зверненні із заявою про призначення пенсії позивач надав трудову книжку зокрема в якій наявні записи про періоди роботи позивача на підприємстві, що знаходяться на території російської федерації до 2003 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, не стосуються періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди, тобто до 01.01.2023.

За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу .

Відтак, доводи апелянта про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи в Російській Федерації, з огляду на те, що з 01.01.2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року протиправними , оскільки під час роботи позивача в Російській Федерації вказана Угода була обов`язкова для України як держави-учасниці. Водночас вихід Російської Федерації з даної Угоди жодним чином не впливає на зобов`язання України як держави-учасниці даної Угоди дотримуватися норм цієї та угоди та зарахувати стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди до трудового стажу, який враховується при встановленні права на пенсію.

Суд наголошує, що єдиним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, яка містить всі необхідні записи.

В свою чергу, відповідачами не надано доказів які б ставили під сумнів дійсність внесених записів до трудової книжки, а також інших наданих документів, або ж доказів, які б підтверджували несплату страхових внесків до пенсійних органів Російської Федерації, в тому числі з вини позивача.

Отже, надана трудова книжка не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

Позиція апелянта суперечить принципу верховенства права, оскільки право на призначення/перерахунок пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ГУПФУ в Полтавській області протиправно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи водієм в російській федерації з 08.06.1994 по 22.09.1994, з 13.10.1994 по 31.10.1994, з 02.02.1995 по 08.08.1995, з 03.06.1996 по 30.06.1996, з 01.07.1996 по 31.12.1996, з 01.01.1997 по 30.06.1997, з 01.07.1997 по 10.08.1997, з 12.08.1997 по 11.02.1998, з 25.02.1998 по 26.05.1998, з 06.02.2002 по 07.08.2002, з 18.10.2002 по 26.12.2002, з 27.12.2002 по 02.07.2003 та з 18.08.2010 по 27.07.2011, з 29.07.2011 по 08.06.2012, з 11.06.2012 по 08.05.2013, з 24.05.2013 по 25.03.2014, з 27.03.2014 по 01.12.2014, з 05.12.2014 по 30.10.2015, з 03.11.2015 по 20.06.2016.

Даючи оцінку доводам апелянта щодо правомірності дій відповідачів при не зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 17.06.1998 по 01.06.1999, оскільки при прийнятті на роботу, не зазначено назву підприємства, колегія суддів вказує на слідуюче.

Відповідно п. 4постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.

Колегія суддів наголошує, що твердження апелянта не можуть спростовувати факт наявності у позивача страхового стажу у спірний період .

Також відповідачем не надано доказів вчинення відповідачем дій, що спрямовані на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження трудового стажу позивача.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває до цього часу, акціонерне товариство Укрпошта з 24.02.2022 тимчасово припинило приймання всіх видів міжнародних поштових відправлень призначенням до російської федерації, тому ні позивач ні відповідач не можуть з об`єктивних причин надіслати до компетентного органу російської федерації відповідний запит та отримати підтвердження інформації щодо трудової діяльності позивача у спірний період.

Водночас до суду не надано доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

Крім того, звертаю увагу, що у трудовій книжці міститься запис про зарахування з 17.06.1998 водієм 2-го класу на вантажний автомобіль (наказ 23К від 17.06.1998) та з 01.06.1999 звільнений за власним бажанням (наказ 71п від 01.06.1999).

При цьому, на записі міститься печатка та вказано "Директор п-ва "Олесь" Костюченко.

Відтак, з вказаного запису можливо встановити, що позивач у спірний період працював у ПП "Олесь".

Крім того, відсутність назви підприємства, куди працевлаштовується особа, не передбачена законодавством України як підстава для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи особи, оскільки звужує її законне право на зарахування періодів роботи до стажу роботи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи 17.06.1998 по 01.06.1999.

Щодо не зарахування до страхового стажу періодів з 10.01.2000 по 09.03.2000, з 13.03.2000 по 12.05.2000, з 24.05.200 по 23.07.2000, з 25.07.2000 по 24.09.2000, з 26.09.2000 по 25.11.2000, з 27.11.2000 по 26.01.2001, з 10.09.2003 по 20.05.2010, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або за результатами перевірки, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно дост.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Розмір пенсії кожної особи, обчислений за нормами Закону, є індивідуальним і залежить від набутого особою страхового стажу та отримуваної заробітної плати та обчислюється як добуток осучасненої заробітної плати на коефіцієнт страхового стажу.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно записів у трудовій книжці позивач у період з 10.01.2000 по 09.03.2000, з 13.03.2000 по 12.05.2000, з 24.05.2000 по 23.07.2000, з 25.07.2000 по 24.09.2000, з 26.09.2000 по 25.11.2000, з 27.11.2000 по 26.01.2001 працював водієм на різних підприємствах, з 10.09.2003 по 20.05.2010 працював водієм у ПП Савіц.

Отже, записами у трудовій книжці підтверджено періоди роботи позивача на відповідних підприємствах.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3статті 24 Закону №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону №1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1статті 20 Закону №1058-ІV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Відповідно до частини дванадцятої статті 20 цього Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, у частині десятій статті 20 Закону №1058-ІV, вказано, що якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень статті 106 Закону №1058-XV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

В той же час, зазначаю що невиконання страхувальником обов`язку зі сплати страхових внесків не може позбавляти особу соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, адже суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту населення.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі №688/947/17, у яких зроблено висновок, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

У свою чергу згідно з вимогами ст. 101 Закону України Про пенсійне забезпечення № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву або розбіжностей в документах, які враховуються при обчисленні пенсії, відповідач має вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Під час розгляду справи по суті, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до підприємств, в яких працював позивач, або архівні установи для отримання відомостей щодо спірного періоду його роботи .

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що записи за спірний період у трудовій книжці позивача є недійсними та недостовірними.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Слід звернути увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірного періоду з єдиної підстави, такої як не підтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем, а не працівником вимог законодавства.

Невиконання страхувальником обов`язку зі сплати страхових внесків не може позбавляти особу соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, адже суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту населення.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу роботу позивача у період з 10.01.2000 по 09.03.2000, з 13.03.2000 по 12.05.2000, з 24.05.2000 по 23.07.2000, з 25.07.2000 по 24.09.2000, з 26.09.2000 по 25.11.2000, з 27.11.2000 по 26.01.2001, з 10.09.2003 по 20.05.2010.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що ГУПФУ в Полтавській області, приймаючи оскаржувані рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, що спричинило порушення права позивача на соціальний захист та отримання пенсійних виплат.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у пункті 75 рішення від 05 квітня 2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним, як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ у Полтавській області, рішеннями якого відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Відтак, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Полтавській області.

При цьому, враховуючи положення пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія позивачу має бути призначена з 30.01.2024, тобто з дня наступного, за днем досягнення пенсійного віку.

Враховуючи викладене, у даному випадку органом, що призначає пенсію є ГУПФУ в Полтавській області, відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання ГУПФУ в Житомирській області призначити з 30.01.2024 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 08.06.1994 по 22.09.1994, з 13.10.1994 по 31.10.1994, з 02.02.1995 по 08.08.1995, з 03.06.1996 по 30.06.1996, з 01.07.1996 по 31.12.1996, з 01.01.1997 по 30.06.1997, з 01.07.1997 по 10.08.1997, з 12.08.1997 по 11.02.1998, з 25.02.1998 по 26.05.1998, 17.06.1998 по 01.06.1999, з 06.02.2002 по 07.08.2002, з 18.10.2002 по 26.12.2002, з 27.12.2002 по 02.07.2003, з 10.01.2000 по 09.03.2000, з 13.03.2000 по 12.05.2000, з 24.05.200 по 23.07.2000, з 25.07.2000 по 24.09.2000, з 26.09.2000 по 25.11.2000, з 27.11.2000 по 26.01.2001, з 10.09.2003 по 20.05.2010; з 18.08.2010 по 27.07.2011, з 29.07.2011 по 08.06.2012, з 11.06.2012 по 08.05.2013, з 24.05.2013 по 25.03.2014, з 27.03.2014 по 01.12.2014, з 05.12.2014 по 30.10.2015, з 03.11.2015 по 20.06.2016.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Моніч Б.С. Біла Л.М.