Справа № 640/25448/21
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮркова Е.О.
за участі секретаря судового засіданняВлок А.О.
представників позивача представника відповідача Логашкіна С.С., Дідика І.М., Подкалюка М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік ІК МТС" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.
20.11.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що безпідставним є посилання відповідача на те, що фактична перевірка у даному випадку проводилась незалежно від настання певних обставин, а реалізовуючи завдання, які покладені законом на контролюючий орган. Також, відповідач безпідставно у своєму відзиві стверджує, що ТОВ «Логіст ІК МТС» отримано нафтопродукти в загальній кількості, що перевищує 1000 кубічних метрів на незареєстрований акцизний склад, чим порушено п. б абзацу 6 п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України. У відзиві відповідач жодним чином не спростовує та не заперечує проти доводів позивача, викладених в позовній заяві, про те, що при проведенні перевірки було невірно обрано період визначення кількості отриманого товариством пального для цілей абз. 2 п.п. 14.1.6. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим висновки щодо порушення Товариством п.«б» абз. 6 п.п. 230.1.2. п. 230.1. ст. 230 ПК України та відповідно застосування штрафних санкцій - безпідставні. Крім того, відповідач безпідставно у своєму відзиві стверджує, що перевіркою було встановлено зберігання ТОВ «Логіст ІК МТС» пального без наявності ліцензії, чим порушено вимоги ч. 8 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального». Зазначає, що, перевіркою на підставі товарно-транспортних накладних було встановлено лише придбання пального, проте факт його зберігання не досліджувався та не встановлювався, оскільки в акті фактичної перевірки відсутні будь-які дані про обстеження місця, де на думку відповідача зберігалось пальне, як і відсутні дані про те, в яких ємностях таке пальне зберігалось, а також не наводяться жодні докази про те, що в період з 01.04.2020 по 29.06.2020 відповідне пальне дійсно зберігалось позивачем, а не було використано (розлито в баки транспортних засобів одразу після придбання), як про те стверджує позивач у позові. Таким чином, перевірку зберігання Товариством палива здійснено податковим органом без реального встановлення факту такого зберігання та без визначення конкретного місця зберігання. При цьому, слід звернути увагу на те, що фактичну перевірку в даному випадку контролюючим органом проведено 09.06.2021, натомість висновки щодо зберігання Товариством пального без ліцензії стосуються періоду починаючи з квітня 2020 року по час отримання ліцензії в червні 2020 року, - в такий період жодні перевірки зберігання Товариством палива податковим органом не проводились і факт зберігання позивачем палива жодним чином не підтверджений, а є лише припущенням. Окрім того зазначає, що відповідач жодним чином не спростовує та не заперечує проти доводів позивача, викладених в позовній заяві, про те, що придбане та отримане в період квітня - червня 2020 року дизельне пальне Товариство повністю використало для роботи власної автомобільної техніки під час надання послуг з перевезення сільськогосподарської продукції. При цьому, придбане пальне не зберігалось Товариством на власній (орендованій) господарській території, а було відвантажене постачальником (ТОВ «Екон Трейд») в особі перевізника пального (ПП «Солінг») з автоцистерни (паливозаправника) в паливні баки вантажних автомобілей Товариства, на підтвердження чого позивач надав відповідні докази та пояснення при подачі позову до суду.
Законом України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 №2825-IX (далі Закон №2825-IX) ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
14.03.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій представник зазначає, що отримане дизельне паливо за перерахованими у Акті ТТН фактично зберігалося безпосередньо у паливному баку транспортних засобів (облікові картки наявні у матеріалах справи), відповідно у даному випадку місце зберігання пального має ознаки, які згідно з нормами підпунктів 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлені як виключення з визначення "акцизний склад" та/або "акцизний склад пересувний", а від так позивач не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці. Зазначає, що за період з січня 2020 року по грудень 2020 року позивачем фактично весь об`єм отриманого дизельного палива безпосередньо розливалося з паливозаправника у паливні баки транспортних засобів, які використовувалися останнім для власних потреб у господарській діяльності, який як вже було зазначено не є акцизним складом у розумінні норм ПКУ (більш того норми чинного законодавства не містять граничного об`єму палива яке може зберігатися у паливному баку за відповідний календарний період).
14.05.2025 в судове засідання представник позивача не з`явився у зв`язку із чим розгляд справи відкладено на 26.05.2025 о 09:30 год.
В судовому засіданні 26.05.2025 представники позивача вимоги позову підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи наведені у позові та відповіді на відзив.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи наведені у відзиві.
Заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Основним видом господарської діяльності є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.
Наказом Головного управління ДПС у м. Києві №4539-п від 01.06.2021 «Про проведення фактичних перевірок суб`єктів господарювання» було призначено проведення фактичної перевірки суб`єктів господарювання (згідно з додатками 1-21) тривалістю 10 діб. Перевірку наказано провести з метою здійснення функцій, визначених законодавством у сфері ліцензування, виробництва, придбання, зберігання, реалізації, транспортування та обліку пального.
Обґрунтування зазначено: доповідна записка Управління контролю за підакцизними товарами від 01.06.2021 №1496/26-15-09-02-12.
Згідно з додатком 13 до зазначеного Наказу перевірка здійснювалась відносно ТОВ «ЛОГІСТ ІК МТС», адреса об`єкта м. Київ, проспект Возз`єднання, буд. 21, корп. літера А. кв. приміщення №2, тривалість перевірки 10 діб, дата початку перевірки 09.06.2021.
- пункту б абзацу 6 п.п.230.1.2. п.230.1. ст.230 Податкового кодексу України від 02.12.2020 №2775-VІ (зі змінами та доповненнями);
- частини 8 ст. 15 Закону України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
На підставі висновків акту фактичної перевірки податковим органом складені наступні податкові повідомлення-рішення:
Вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, позивач звернулась з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України в редакції на час спірних відносин).
Пунктом 19-1.1 статті 19-1 ПК України передбачено, що контролюючі органи виконують такі функції: 19-1.1.14. здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері; 19-1.1.16. здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Статтею 80 ПК України передбачений такий порядок проведення фактичної перевірки:
80.1. Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
80.2. Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
80.2.1. у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів;
80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;
80.2.3. письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;
80.2.4. неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками;
80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального;
80.2.6. у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3;
80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
80.3. Фактична перевірка, що здійснюється за наявності підстави, визначеної у пункті 80.2.6, може бути проведена для контролю щодо припинення порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3, одноразово протягом 12 місяців з дати складання акта за результатами попередньої перевірки.
80.4. Перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.
80.5. Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.
80.6. Під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).
80.7. Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.
80.8. Під час проведення перевірки посадовими особами, які здійснюють таку перевірку, може проводитися хронометраж господарських операцій. За результатами хронометражу складається довідка, яка підписується посадовими особами контролюючого органу та посадовими особами суб`єкта господарювання або його представника та/або особами, що фактично здійснюють господарські операції.
80.9. Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.
80.10. Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.
Статтею 81 ПК України передбачені умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок:
81.1. Посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
81.3. Під час проведення перевірок посадові (службові) особи органів державної служби повинні діяти у межах повноважень, визначених цим Кодексом.
Керівники і відповідні посадові особи юридичних осіб та фізичні особи - платники податків під час перевірки, що проводиться контролюючими органами, зобов`язані виконувати вимоги контролюючих органів щодо усунення виявлених порушень законів про оподаткування і підписати акт (довідку) про проведення перевірки та мають право надати заперечення на цей акт (довідку).
Суд наголошує, що у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності передбачених пунктом 80.2 ст.80 ПК України підстав для її проведення (правова підстава) та пред`явлення документів, визначених пунктом 81.1 статті 81 ПК України (формальна підстава).
Отже, фактична перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістік ІК МТС" проведена посадовими особами Головного управління ДПС у м. Києві відповідно до рішення керівника контролюючого органу, а саме наказу начальника Головного управління ДПС у м. Києві №4539-п від 01.06.2021.
Так, судом встановлено, що в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункт 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 ПК України, який підставою для проведення фактичної перевірки визначає отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства, тобто інформації про конкретний факт недотримання платником податків вимог законодавства щодо виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, цільового використання спирту, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Відповідачем в наказі №4539-п від 01.06.2021 жодним чином не обґрунтовано, що саме зумовило необхідність проведення перевірки, наявність (отримання) якої безпосередньо інформації стало приводом для її проведення, окрім як зазначення обґрунтування доповідна записка Управління контролю за підакцизними товарами від 01.06.2021 №1496/26-15-09-02-12.
Наказ не містить жодної інформації щодо того, в рамках яких заходів відповідачем встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства; на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) встановлені факти сумнівності; сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції та інші докази вчинення таких операцій, показання свідків, працівників) встановлена податковим органом.
Оскільки, зі змісту наказу №4539-п від 01.06.2021 вбачається, що останній прийнятий без зазначення конкретних підстав визначених зокрема підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, суд прийшов до висновку що фактична перевірка проведена без додержання вимог чинного законодавства щодо підстав проведення таких перевірок.
За висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №520/8836/18, контролюючі органи та їх посадові особи при виконанні владних повноважень, у тому числі при прийнятті наказів та проведенні перевірок, зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Податковим кодексом України, та не допускати згідно зі статтею 21 ПК України порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.
Вказаний висновок є окремою та самодостатньою підставою для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, що є предметом оскарження в цій справі.
Водночас, з метою дотримання засади офіційного з`ясування всіх обставин та остаточного вирішення спору по суті суд вважає за необхідне розглянути доводи сторін щодо кожного з податкового повідомлення-рішення, які є предметом оскарження.
Як вже встановлено судом, за результатами перевірки контролюючим органом встановлено порушення:
- пункту б абзацу 6 п.п.230.1.2. п.230.1. ст.230 Податкового кодексу України від 02.12.2020 №2775-VІ (зі змінами та доповненнями);
- частини 8 ст. 15 Закону України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Зі змісту акту фактичної перевірки вбачається, що контролюючим органом встановлено отримання пального Товариством для навантаження - розвантаження, зберігання пального в загальній кількості, що перевищує 1000 кубічних метрів (1 000 000 літрів) на незареєстрований акцизний склад, що підтверджується наданими в ході перевірки первинними документами та базою даних ЄРАН 2019, чим порушено п. «б» абз. 6 п.п. 230.1.2. п. 230.1. ст. 230 Кодексу.
Також в акті акту фактичної перевірки зазначено, що за період січень 2020 року - грудень 2020 року ТОВ «Спас Трейд», ТОВ «С.П.А.С. Безпека» та ТОВ «Екон Трейд» здійснили відвантаження Товариству дизельного пального в кількості 1 290 327, 00 літрів.
Відповідно до абзацу другого підпункту 14.1.6. пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провидить господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення перероблення) зміщування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Згідно пункту «б» абзацу 2 підпункту 230.1.1 пункту 230.1 статті 230 ПК України визначено, що платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати усі акцизні склади - у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Згідно абзацу 2 підпункту 14.1.6. пункту 14.1 статті 14 ПК України не є акцизним складом: приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливно роздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
З системного аналізу викладеного вбачається, що якщо суб`єкт господарювання, власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що перевищують 1000 кубічних метрів (1 000 000 літрів) він повинен зареєструвати акцизний склад.
Норми підпунктів 14.1.6, 14.1.6-1, 14.1.224 та 14.1.224-1 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, якими визначено поняття акцизних складів, акцизних складів пересувних та їх розпорядників, набули чинності з 01.07.2019, у зв`язку з положеннями Закону України №2628-VIII від 23.11.2018 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», яким з 01.07.2019 були внесені зміни до законів України та зокрема, до Податкового кодексу України.
Зазначеними змінами, які набрали чинності з 01.07.2019, Кодекс було доповнено поняттями акцизного складу пересувного і розпорядника акцизного складу пересувного, викладено у новій редакції поняття акцизного складу і розпорядника акцизного складу, розширено визначення платника акцизного податку, змінено порядок реєстрації та роботи акцизних складів, встановлено, що ведення обліку обсягів пального або спирту етилового здійснюється у Системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Відповідно до положень, визначених пунктами 22-24 підрозділу 5 розділу XX Кодексу, Систему електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового було також запроваджено лише з 1 липня 2019 року.
Таким чином, календарний рік, про який йде мова в абз. 2 п.п. 14.1.6. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України в даному випадку розпочав перебіг саме з 01 липня 2019 року й тривав до 01 липня 2020 року. Наступний календарний рік для цілей вказаної норми відповідно тривав з 01 липня 2020 року по 01 липня 2021 року.
Отже, при проведенні перевірки було невірно обрано період визначення кількості отриманого позивачем пального для цілей абз. 2 п.п. 14.1.6. п. 14.1. ст. 14 ПК України, а тому висновки щодо порушення Товариством п. «б» абз. 6 п.п. 230.1.2. п. 230.1. ст. 230 ПК України суд вважає необґрунтованими.
Також, в акті фактичної перевірки зазначено про те, що контролюючим органом встановлено придбання пального за адресою: Полтавська обл., м. Заводське, вул. Степова, 2 (без наявності відповідної ліцензії) в кількості 120 606, 00 літрів дизельного палива, з приводу чого суд зазначає наступне.
Так, приписами ст. 15 Закону «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (далі - Закон №481/95-ВР) встановлено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.
Під місцем зберігання пального, відповідно до ст. 1 Закону №481/95-ВР, розуміється місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; дід зберіганням пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.
Відповідно до п.п. 14.1.6. п.14.1. ет.14 ПК України визначено, що акцизний склад - це:
а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;
б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом:
а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
г) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Підпунктом 14.1.6-1 п.14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що акцизний склад пересувний - це транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.
Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для:
а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним підпунктом «а» пункту 2 частини другої статті 91 Митного кодексу України);
б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України;
в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.
Не є акцизним складом пересувним:
- транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки;
- паливний бак транспортного засобу.
Згідно з ст. 15 Закону № 481/95-ВР, для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:
- документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;
- акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;
- дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Таким чином, згідно вказаних норм, чинним законодавством України передбачено обов`язок суб`єкта господарювання щодо отримання ліцензії на право зберігання пального тільки для стаціонарних цистерн/ємностей, які мають фактичне місцезнаходження.
Зазначене вбачається, як з визначення термінів «місце зберігання пального», «зберігання пального», так і з переліку документів, які слід надати для отримання ліцензії на право зберігання пального, адже надати такий перелік документів для пересувних ємностей та транспортних засобів неможливо, оскільки останні не є нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території).
При цьому, варто зауважити, що Закон № 481/95-ВР не містить вказівки на те, що пальне повинно зберігатися виключно у стаціонарних ємностях для зберігання пального; не визначає граничний об`єм пального чи обмежень по строку, з якого починається «зберігання пального»; саме по собі зберігання пального не є підставою для реєстрації акцизного складу, оскільки вимагає певного обсягу пального.
З пояснень наданих представником позивача вбачається, що придбане та отримане в період квітня - червня 2020 року дизельне пальне товариство повністю використало для роботи власної автомобільної техніки під час надання послуг з перевезення сільськогосподарської продукції. При цьому, придбане пальне не зберігалось Товариством на власній (орендованій) господарській території, а було відвантажене постачальником (ТОВ «Екон Трейд») в особі перевізника пального (ПП «Солінг») з автоцистерни (паливозаправника) в паливні баки вантажних автомобілей Товариства.
Так, 26.06.2019 між ТОВ «Екон Трейд», як постачальником, та ТОВ «Логіст ІК МТС», як покупцем, було укладено Договір поставки нафтопродуктів №81.
Однак, з вказаних товарно-транспортних накладних не вбачається розвантаження палива в стаціонарні ємності на території, орендованій позивачем за адресою: м. Заводське, вул. Степова, 2.
Навпаки, згідно з вказаними товарно-транспортними накладними паливо було доставлене покупцю вантажними автомобілями з напівпричепами, які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, є спеціалізованими цистернами, які належать (перебувають у користуванні) перевізнику пального - ПП «Солінг».
Паливо з таких напівпричепів - спеціалізованих цистерн в день доставки (максимум на наступний день) було відвантажено перевізником безпосередньо в паливні баки вантажних автомобілей ТОВ «Логіст ІК МТС», що підтверджується лімітно-забірними картками, копії яких наявні в матеріалах справи.
Лімітно-забірні картки на Товаристві ведуться щодо кожного окремого автомобіля, який ним орендувався для виконання перевезень сільськогосподарської продукції, і містять дані про дати та об`єм палива, яке було заправлено в автомобіль протягом відповідного періоду оренди.
Таким чином, в даному випадку зберігання в стаціонарних ємностях не відбувалось, у зв`язку з чим у Товариства був відсутнім обов`язок з отримання ліцензії.
Відповідно до індивідуальної податкової консультації від 15.08.2019 №3814/6/99-99- 12-02-02-15/ІПК на питання: «Чи потрібно отримувати ліцензію на право зберігання пального, що використовується для власних потреб, за відсутності у суб`єкта господарювання власного та/або орендованого стаціонарного об`єкту цистерни/ємності) для зберігання пального, а наявні лише пересувні ємності цистерни)?» Державною фіскальною службою України було надано відповідь: «У розумінні Закону № 481, суб`єкту господарювання необхідно отримувати ліцензію для здійснення зберігання пального у стаціонарних цистернах/ємностях.».
Також, Державна податкова служба України в індивідуальній податковій консультації від 25.08.2020 № 3577/ІПК/99-00-09-03-03-06 наголосила, що: «У разі, якщо транспортний засіб використовується Товариством виключно для переміщення пального для власного споживання по митній території України без зберігання у ньому пального у певному місці (території), що перебуває у власності або у користуванні Товариства, в такому випадку ліцензія на зберігання пального не отримується.».
Вказані податкові консультації не скасовані.
Посилань на будь-які інші докази, які б свідчили не про придбання та отримання позивачем пального (товарно-транспортні накладні), а про фактичне зберігання пального позивачем у відповідний період акт фактичної перевірки не містить.
Натомість, встановлення таких обставин (фактичне зберігання пального) є обов`язковим для вирішення питання щодо наявності правових підстав для застосування фінансових санкцій, в контексті того, що як поняття «зберігання пального» так і поняття «місце зберігання пального» визначено Законом і саме оцінка фактично встановлених обставин із законодавчо визначеними категоріями, є обов`язковою умовою для висновків щодо дотримання чи недотримання суб`єктом господарювання умов зберігання пального.
Так, місце зберігання пального Законом визначено як місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування, проте, із акту фактичної перевірки не вбачається, у якій ємності, чи у споруді, перебувало на зберіганні паливо, обладнанні за адресою; м. Заводське, вул. Степова, 2.
Таким чином, перевірку зберігання Товариством палива здійснено податковим органом на підставі наявності лише товарно-транспортних накладних, без реального встановлення факту такого зберігання та без визначення конкретного місця зберігання.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, виходячи з того, що податковим органом не доведено наявності у позивача акцизного складу, як це передбачено пп. 14.1.6 Податкового кодексу України, а отже, відсутні підстави для висновку про порушення вимог пп. 230.1.2 ПКУ щодо обов`язковості реєстрації такого складу.
Факт зберігання пального на території позивача документально не підтверджений, а отже наявність транспортних засобів із паливом не є достатньою підставою для встановлення порушення.
Податковим органом не надано доказів того, що позивач здійснював господарську діяльність із зберігання пального без відповідної ліцензії, передбаченої статтею 15 Закону України № 481/95-ВР.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 22 500, 00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №1381 від 26.08.2021.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача судовий збір у сумі 22 500, 00 грн.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05 червня 2025 року.

Суддя Е.О. Юрков