Справа № 300/9433/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/9433/24 пров. № А/857/6507/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Панікар І.В., м. Івано-Франківськ) у справі №300/9433/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

17.12.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні донарахування та виплати заборгованості з надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років як різницю між « 100% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік…» та «виплачених раніше щомісячних сум надбавки на догляд», помісячно за період з 10 березня 2006 року по 09 жовтня 2013 року включно; зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити заборгованість з надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років як різницю між « 100% прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік…» та «виплачених раніше щомісячних сум надбавки на догляд», помісячно за період з 10 березня 2006 року по 09 жовтня 2013 року включно; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в даній адміністративній справі шляхом зобов`язання Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у цій справі.

Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.01.2025 позовну заяву залишено без руху, зокрема, з підстав, встановлених частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161, 171 Кодексу адміністративного судочинства України для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду разом з доказами поважності причин його пропуску.

14.01.2025 позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій зазначено, що про порушення своїх прав позивач дізналася з листа-відповіді відповідача. Вважає, що немає строкового обмеження стосовно соціальної виплати у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

На підставі пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України Івано-Франківський окружний адміністративний суд 23.01.2025 повернув позивачеві позовну заяву у зв`язку з неусуненням недоліків у встановлений судом строк, а саме, пропуском строку звернення до суду через неповажність зазначених позивачем підстав для його поновлення.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що даний спір грунтується виключно на недотриманні державою взятих на себе зобов`язань. Вказує, що позивачем подано позов про донарахування та виплату заборгованості за період з 2006 року до моменту припинення такої виплати. Вважає, що немає строкового обмеження стосовно соціальної виплати у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку з вини відповідного суб`єкта владних повноважень. Зазначає, що вказана надбавка була єдиним матеріальним джерелом для її існування і відповідно до ст. 46 Конституції України така доплата за жодних обставин не могла бути нижчою за прожитковий мінімум. Вважає, що строк звернення до суду із цим позовом нею не пропущено.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що оскільки позивачем пропущено встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду із цією позовною заявою та зазначені причини для поновлення судом строку звернення визнаються неповажними, відтак суд повернув позовну заяву.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів із дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених ч. 2 ст.123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 123 КАС України передбачено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції надав можливість позивачеві навести причини пропуску строку, про що винесена ухвала про залишення позовної заяви без руху від 01.01.2025.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.

Також у зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Вирішуючи питання поважності причин пропуску строку звернення до суду, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 вказала, що «правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить, зокрема, зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити заборгованість з надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років як різницю між « 100% прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік…» та «виплачених раніше щомісячних сум надбавки на догляд» помісячно за період з 10 березня 2006 року по 09 жовтня 2013 року включно.

Позивач, формуючи такі вимоги, вказує про порушення права на належний розмір надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років, оскільки з 10.03.2006 така надбавка повинна була виплачуватися у розмірі 100% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в оскаржуваний період така виплата здійснювалася у розмірі 70 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Матеріалами справи підтверджується, що 02.06.2024 позивач звернулася до Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області із заявою-вимогою про донарахування та виплату заборгованості з надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років за період з 10.03.2006 по 09.10.2013.

Управління соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області листом від 14.06.2024 № 1873/07-06/14 повідомило позивача, що заява залишена без розгляду, оскільки останньою отримувалася державна соціальна допомога на дитину з інвалідністю віком до 18 років з надбавкою на догляд з 10.03.2006 по 09.10.2013 в розмірах, передбачених чинним законодавством.

З позовом до суду позивач звернулась 17.12.2024, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду з позовом, визначеного частиною 2 статті 122 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена надбавка була щомісячним періодичним платежем в період з 2006 року по 2013 рік, внаслідок чого, в будь-якому разі її розмір був відомий особі, яка її отримує. Така особа мала реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення надбавки чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що ще у 2006 році позивач знала або щонайменше могла би дізнатись, що надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років їй обраховувалася у розмірі 70% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, однак лише у червні 2024 року звернулася до відповідача про донарахування такої виплати, а до суду - у грудні 2024 року.

Той факт, що із заявою щодо з`ясування правильності нарахування вказаної надбавки позивач звернулася до відповідача у червні 2024 року не змінює часу, з якого вона повинна була або могла дізнатись про порушення своїх прав.

Апеляційний суд зауважує, що отримання позивачем листа від 14.06.2024 у відповідь на її заяву не змінює момент, з якого така повинна була дізнатись про порушення своїх прав, та свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права.

Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 липня 2024 року у справі № 380/13537/21.

Крім того, колегія суддів наголошує, що в апеляційній скарзі позивачем не зазначено жодних відомостей щодо того, які об`єктивні обставини перешкоджали їй звернутися з позовом про нарахування надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років з дотриманням строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 246, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року про повернення позовної заяви у справі №300/9433/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
М. А. Пліш