Справа № 520/2813/25
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

04 червня 2025 року справа № 520/2813/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), Міністерство оборони України (просп. Повітряних Сил, буд. 6, м. Київ, 03049, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_3 , Військової частини НОМЕР_5 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 оформлене протоколом комісії від 17 грудня №56 в частині, що стосується відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняте за результатом розгляду його заяви від 05.12.2024 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 , в особі уповноважених осіб, прийняти рішення, яким надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за результатом розгляду його заяви від 05.12.2024 року;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо мобілізації 25.12.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини № НОМЕР_3 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.12.2024 року №718 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині, що стосується виключення 26.12.2024 року з військового обліку, призиву та направленню для проходження військової служби під час мобілізації до лав Збройних сил України військової частини № НОМЕР_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військовою частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.12.2024 року №384 в частині що стосується зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до списків особового складу НОМЕР_3 та приступлення до виконання обов`язків;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 в особі уповноважених осіб щодо не здійснення звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з військової служби особового складу Збройних сил України військової частини НОМЕР_3 за результатом розгляду рапорту від 17.01.2025 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_5 від 20.02.2025 року № 51 в частині що стосується зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до списків особового складу НОМЕР_5 та приступлення до виконання обов`язків;

- зобов`язати військову частину № НОМЕР_5 , в особі уповноважених осіб, негайно звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з військової служби особового складу Збройних сил України військової частини

Також позивач просить суд встановити судовий контроль виконанням рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_4 в особі уповноважених осіб та військову частини НОМЕР_5 та зобов`язати подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що позивача призвано на військову службу з порушенням порядку встановленого законодавства, а саме не законно мобілізувала, оскільки позивач вважає, що має відстрочу від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки здійснює догляд за хворим батьком, який за висновками медико- соціальної експертної комісії потребує постійного догляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суд від 11.03.2025 залучено Військову частину НОМЕР_5 ( АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) як співвідповідача у адміністративній справі №520/2813/25 та прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що 05 грудня 2024 року ОСОБА_1 позивачем направлено по пошті заяву до відповідача про надання відстрочки від призову на військову служу під час мобілізації на підставі абзц.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

До заяви додано: копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного; копія паспорту ОСОБА_1 ; копію РНОКПП ОСОБА_1 ; акт встановлення факту здійснення догляду; копія довідки МСЕК та індивідуальна програми реабілітації; копія паспорту ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копію паспорту ОСОБА_3 ; копія свідоцтва ОСОБА_4 ; копія довідки про взяття на облік ВПО; копія пенсійного посвідчення ОСОБА_3 ; копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлення 17.12.2024 №5075 повідомив позивача, що протоколом від 17.12.2024 №56 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомлено, що ОСОБА_1 підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Також зазначено причину відмови: відсутні документи, що підтверджують непрацездатність дружи особи з інвалідністю.

25 грудня 2024 року позивач визнаний придатним до військової служби, що підтверджується довідкою ВЛК від 25.11.2024 №421.

26 грудня 2024 року позивача виключено з військового обліку та направлено для проходження військової служби під час мобілізації до лав Збройних Сил України до військової частини НОМЕР_3 , що підтверджується витягом із наказу від 26.12.2024 №718.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.12.2024 №384 з 26.12.2024 позивача зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення, курсантом навчального взводу навчальної роти НОМЕР_8 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки тавстановлено оклад за посадою.

Згідно з довідкою від 27.02.2025 №1470 позивач проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_5 , зарахований до списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 20.02.2025 №51.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо незаконної мобілізації, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частини сьомої статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час апеляційного перегляду справи.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-ХІІ, в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин).

Обставини, які надають військовозобов`язаним право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації визначені у ст.23 Закону № 3543-ХІІ.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю

Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, (далі - Положення про ТЦК) визначає повноваження територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Так, пунктом 9 Положення про ТЦК, передбачено, що відповідно до покладених на них завдань ТЦК, зокрема, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Пунктом 11 Положення про ТЦК визначено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2024 року позивачем направлено по пошті заяву до відповідача про надання відстрочки від призову на військову служу під час мобілізації на підставі абзц.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлення 17.12.2024 №5075 повідомив позивача, що протоколом від 17.12.2024 №56 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомлено, що ОСОБА_1 підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Також зазначено причину відмови: відсутні документи, що підтверджують непрацездатність дружи особи з інвалідністю.

Суд зазначає, що позивач не надав до заяви з передбачених пунктом 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який би підтверджував неможливість ОСОБА_5 , здійснювати догляд за ОСОБА_6 або забезпечувати його утримання, утім до матеріалі справи надано пенсійне посвідчення ОСОБА_5 № НОМЕР_9 від 16.12.2011.

Так, за нормами частини 1-3 статті 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відтак, мати позивача є непрацездатною особою, адже досягнув пенсійного віку, а тому не може здійснювати догляд за чоловіком.

Відповідно статті 201 Сімейного кодексу України визначено імперативний обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

В контексті наведеного, зважаючи на норми згаданих вище нормативно-правових актів, обов`язок утримання особи з інвалідністю І чи ІІ групи (батька чи матері) в силу Закону покладений виключно на працездатних дітей такої особи.

Враховуючи, що пенсійне посвідчення матері підтверджує її непрацездатність, суд доходить висновку, що позивач на момент мобілізації мав право на отримання відстрочки від призову на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Разом з тим, суд зазначає, що позивача вже було призвано на військову службу, а тому зобов`язання територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо надання відстрочки вже не може поновити порушене право позивача у спосіб, передбачений зазначеною нормою закону.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасувати накази: ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.12.2024 року №718 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації», командира військовою частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.12.2024 року №384, командира військової частини НОМЕР_5 від 20.02.2025 року № 51, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абз. 4 п. 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 року № 2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 року № 9-рп/2008 у справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що оскаржувані накази в частині мобілізації, переміщення та направлення позивача для проходження військової служби є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який станом на час вирішення справи вичерпали свою дію.

В той же час після реалізації спірного наказу виникли вже нові правовідносини з приводу проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232 та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008). Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов, оскільки ці накази вже реалізовані.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 року у справі № 9901/286/19, від 08.09.2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 року у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 року у справі № П/9901/97/21).

Отже, скасування, після його реалізації та вичерпання своєї дії, оспорюваних позивачем актів індивідуальної дії щодо призову на військову службу, переміщення та направлення позивача для проходження військової служби призведе до порушення стабільності усталених публічно-правових відносин та принципу правової визначеності.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не здійснення звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних сил України військової частини НОМЕР_3 за результатом розгляду рапорту від 17.01.2025 року

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (Закон №2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пункту 12 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Водночас, суд зазначає, що до суду не подано жодного належного доказу факту звернення позивача до командування військової частини з відповідним рапортом про звільнення.

Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку, що військова частина допустила протиправну бездіяльність у формі не розгляду рапорту, оскільки не доведено самого факту подання такого рапорту.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що, незважаючи на наявність у позивача законних підстав для звільнення, відсутність підтвердження звернення до військової частини унеможливлює визнання її бездіяльності протиправною в межах даної справи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про не обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), Міністерство оборони України (просп. Повітряних Сил, буд. 6, м. Київ, 03049, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 04 червня 2025 року.

Суддя Олексій КОТЕНЬОВ