Справа № 400/11112/24
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/11112/24

Перша інстанція: суддя Величко А.В.,

повний текст судового рішення

складено 28.02.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 400/11112/24 за адміністративним позовом адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

У листопаді 2024 року адвокат Єрьоміна В. А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (далі Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме: не нарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 06 липня 2018 року по 18 липня 2022 року - у повному обсязі, з 19 липня 2022 року по 26 жовтня 2024 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100);

- зобов`язати виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 06 липня 2018 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі, з 19 липня 2022 року по 26 жовтня 2024 року не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку №100;

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат пояснює, що під час звільнення з військової служби 06.07.2018 її довірителю не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Як указує адвокат, остаточний розрахунок з виплати вказаної індексації відповідач здійснив 26.10.2024 в сумі 59 222,57 грн, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду.

На думку адвоката, оскільки відповідач не виплатив її довірителю при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Також адвокат вважає, що відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159), позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів через порушення строків виплати грошового забезпечення.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався нечіткістю законодавства. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку.

Тобто, відповідач указує, що невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Відповідач також указує, що, на дату звернення позивача із цим позовом, строк стягнення середнього заробітку обмежений шістьма місяцями, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України.

Щодо компенсації втрати частини доходів відповідач акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 не звертався до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати невірно обчисленого грошового забезпечення. Відповідно відповідач не відмовляв позивачу у виплаті такої компенсації, що позбавляє можливості задовольнити позов у цій частині.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 07.07.2018 по 19.01.2023.

Стягнув з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 126 923,80 з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, суд першої інстанції вважав, що, у межах даної справи, наявні підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_2 відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з вини відповідача ОСОБА_1 не виплачені належні звільненому працівникові суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Суд першої інстанції установив, що період затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача з Військової частини НОМЕР_2 становить з 07.07.2018 по 25.10.2024.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (далі Закон №2352-IX), що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

За таких підстав, суд вважав, що спірний період щодо виплати середнього заробітку у цій справі слід умовно поділити на дві частини: з 07.07.2018 (з наступного дня після звільнення) по 18.07.2022 (до набрання чинності Закону №2352-IX) та з 19.07.2022 по 25.10.2024 (по час остаточного розрахунку) із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.

Разом з цим, суд першої інстанції, обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2018 по 18.07.2022, врахував усталену практику суду касаційної інстанції, зокрема, щодо істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, суд першої інстанції визначив, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 59 222,57 грн. (розмір несвоєчасно виплачених сум) : 540 296,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1473 днів х 366,80 грн.)) = 0,11.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 07.07.2018 року по 18.07.2022 з врахуванням істотності частки становить 59 432,60 грн. (366,80 грн. х 1473 календарних днів х 0,11).

Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 25.10.2024 суд першої інстанції врахував обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 184 календарних днів (з 19.07.2022 по 19.01.2023).

Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 67 491,20 грн. (366,80 грн. х 184 календарних днів).

Також суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, вважав, що така компенсація виплачується за зверненням особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. Тому, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Водночас, позивач до Військової частини НОМЕР_2 з відповідною заявою про виплату компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строків його виплати не звертався та, відповідно, відповідач у такій виплаті не відмовляв, а відтак право позивача не було порушено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, Військова частина НОМЕР_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зменшити суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Доводи апеляційної скарги фактично відтворюють позицію суб`єкта владних повноважень, викладену у відзиві на позовну заяву, яка полягає у тому, що невиплата усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Позивач та його адвокат не скористались правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.07.2018 № 134 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При звільненні з військової служби позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим він звернувся до суду про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити за період з 01.01.2016 по 31.05.2016 та з 01.01.2017 по 28.02.2018 індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №400/10698/23 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.05.2016 та з 01.01.2017 по 28.02.2018 індексацію грошового забезпечення, з врахуванням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, із застосуванням місяця обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів 17.07.2003 року № 1078, з урахуванням виплачених сум.

26.10.2024, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/10698/23, на розрахунковий рахунок позивача було нараховано суму індексації грошового забезпечення у розмірі 59 222,57 грн.

При цьому, відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати сум грошової індексації.

Вважаючи, що він має право на виплату сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів виходить з такого.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами частини 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами частини 1 статті 116 КЗпП України (в редакції чинної на момент звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції чинної на момент звільнення позивача зі служби) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (в редакції чинної на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Матеріали справи свідчать, що при звільненні з Військової частини НОМЕР_2 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.05.2016 та з 01.01.2017 по 28.02.2018, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Така індексація виплачена позивачу 26.10.2024 у розмірі 59 222,57 грн. на виконання судового рішення.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що при звільненні позивача з Військової частини НОМЕР_2 останній не провів з ним повний розрахунок, що свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень вимог статті 116 КЗпП України та має наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив період затримки розрахунку при звільненні з 07.07.2018 (наступний день після звільнення) по 25.10.2024 (день, що передує повному розрахунку).

Разом з цим, з 19.07.2022 набрав чинності Закон № 2352-IX, яким стаття 117 КЗпП України викладена в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

У постанові від 29.02.2024 (справа № 460/42448/22) Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 440/8467/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Відтак, правовідносини щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 07.07.2018 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється статтею 117 КЗпП України в редакції, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, а за період з 19.07.2022 по 25.10.2024 статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.

Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-ІХ, починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 26.10.2024, лише в межах шести місяців з 19.07.2022 по 19.01.2023.

Разом з цим, при вирішенні позовних вимог щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 07.07.2018 по 18.07.2022, суд першої інстанції, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 (справа №761/9584/15-ц), дійшов правильного висновку про застосування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів, перевіривши розрахунки, здійснені судом першої інстанції, установила наступне.

Відповідно до довідки про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням (травень, червень 2018 року), загальний розмір виплаченого грошового забезпечення склав 22 375 грн. (11187,50 грн. + 11187,50 грн.). Сукупна кількість календарних днів за цей період - 61 календарних дні. Отже, заробіток позивача за один день становить 366,80 грн. (22 375 грн. : 61 день).

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 59 222,57 грн. (розмір несвоєчасно виплачених сум) : 540 296,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1473 днів х 366,80 грн.)) = 0,11.

За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 07.07.2018 по 18.07.2022, з урахуванням істотності частки, становить 59 432,60 грн. (366,80 грн. х 1473 календарних днів х 0,11).

Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 25.10.2024 суд першої інстанції правомірно врахував обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 184 календарних днів (з 19.07.2022 по 19.01.2023 року). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 67 491,20 грн. (366,8 грн. х 184 календарних днів).

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що Військова частина НОМЕР_1 не заперечує правомірність застосування судом першої інстанції відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, однак в прохальній частині апеляції просить зменшити суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, дотримуючись усталеної практики Верховного Суду, зменшив суб`єкту владних повноважень розмір відшкодування позивачу за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.07.2018 по 18.07.2022, застосувавши істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з цим, з 19.07.2022 законодавець обмежив відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні шістьма місяцями, що позбавляє суд можливості зменшувати розмір відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи та доказів, скарга не містить мотивів в чому саме полягає неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька