Справа № 520/28873/24
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 р. Справа № 520/28873/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 (суддя Сагайдак В.В.; м. Харків) по справі № 520/28873/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (надалі також - відповідач, ГУПФУ в Кіровоградській області), в якому просила суд:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 31.07.2024 №49 у частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 10.08.2023.

Рішенням від 19 грудня 2024 року Харківський окружний адміністративний суд задовольнив позов ОСОБА_1 .

Вийшов за межі позовних вимог.

Скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 31.07.2024 №49 у частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській (код СДРПОУ 20632802, адреса: 25009, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Соборна, буд. 7а) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 10.08.2023.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/28873/24 в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що предмет спору та судового розгляду по справі № 520/28873/24 вже досліджувався судами першої та другої інстанцій в іншій судовій справі № 520/5567/24, де сторонами виступали ті ж позивач та відповідач, що й у даній справі. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/5567/24 від 04.06.2024, яке залишено в силі постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024, позовні вимоги позивача задоволено частково. Суд, у судовому рішенні по справі № 520/5567/24, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо зобов`язання ГУПФУ в Кіровоградській зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 10.08.2023 задоволенню не підлягають. В позовних вимогах позивача по справі № 520/28873/24 вимоги тотожні. Вказує, що при зміні однієї альтернативної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається. Судом першої інстанції не взято до уваги доводи Головного управління, відповідно не закрив провадження у справі відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Окрім зазначеного відповідач вказує, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5567/24 від 04.06.2024, яке набрало законної сили 18.07.2024, Головним управлінням прийнято рішення № 49 від 31.07.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком з урахуванням висновків суду. В зобов`язальній частині судового рішення відсутнє зобов`язання щодо зарахування до страхового стажу спірних період роботи ОСОБА_1 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та призначення пенсії за віком. За результатом розгляду документів, до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки (серії НОМЕР_2 ) з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996, з 01.06.1996 по 07.05.1997 на території Республіки Казахстан, оскільки з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Право на призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону №1058, з урахуванням наявних документів, позивач матиме після досягнення 63-річного віку, з 10.08.2026.

Позивач не реалізувала своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.08.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (за місцем фактичного проживання та реєстрації як ВПО) за призначенням пенсії за віком.

Загальний трудовий стаж ОСОБА_1 станом на дату звернення за призначенням пенсії більший за 30 років.

Рішенням про відмову в призначення пенсії від 17.08.2023 №49 Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (за принципом екстериторіальності) ОСОБА_2 відмовлено в призначення пенсії з недостатністю страхового стажу, а саме 25 років 11 місяців 17 днів, замість не менше 30 років. При цьому ГУ ПФУ в Кіровоградській області в ході розгляду документів до страхового стажу не враховано періоди роботи ОСОБА_2 згідно трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1

- з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 на території Республіка Казахстан, оскільки з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії право громадяни держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 по справі №520/5567/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 17.08.2023 № 49 у частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від серії НОМЕР_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 10.08.2023р.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024 по справі №520/5567/24 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 по справі № 520/5567/24 залишено без змін.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 по справі №520/5567/24 Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області здійснило повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 10.08.2023р.

Рішенням про відмову в призначення пенсії від 31.07.2024 №49 Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно не зараховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки (серії НОМЕР_1 ) з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 на території Республіка Казахстан, оскільки з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії право громадяни держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Не погоджуючись з наведеним, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка позивача містить усі належним чином внесені записи про роботу позивачки у спірні періоди та дійшов висновку про відсутність підстав для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи/служби позивачки до її страхового стажу.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закон №1058-IV).

За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За змістом ч.1 ст.26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зі змісту оскаржуваного рішення відповідача від 31.07.2024 № 49 судом встановлено, що на час звернення позивачки із заявою про призначення пенсії підтверджений страховий стаж становить 26 років 00 місяців 17 днів.

За результатом розгляду документів ОСОБА_1 , до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою (серії НОМЕР_2 ) з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 на території Республіки Казахстан.

Вказані періоди не зараховано з тих підстав, що з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії право громадяни держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

У рішенні зазначено, що право на призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону, з урахуванням наявних документів, заявниця матиме після досягнення 63-річного віку, з 10.08.2026.

Надаючи оцінку доводам відповідача колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 1, 2 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Приписами статті 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Положеннями статті 3 Угоди також визначено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством

Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною 2 статті 4 Угоди Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (тут і далі у редакції, чинній на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, а за періоди роботи після 01 січня 2004 року додатково надається інформація, отримана органами, що призначають пенсію, від відповідних фондів держав-учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Отже, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі по тексту - Інструкція №58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6 пункту 2 Інструкції №58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Зі змісту трудової книжки позивачки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 встановлено, що остання містить належним чином внесені записи щодо періодів роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан.

Автентичність записів трудової книжки відповідачем не оспорюється. Вказана трудова книжка містить усі належним чином внесені записи про роботу позивачки у спірні періоди. Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для відмови у зарахуванні спірних періодів роботи позивача, записи про які містяться у трудовій книжці позивача, до його страхового стажу, а відтак визнав дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача спірних періодів протиправними.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З урахуванням викладеного колегія суддів констатує, що на час трудової діяльності ОСОБА_1 . Угода була чинною. Окрім того, не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди), а тому її положення протиправно не були застосовані відповідачем та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивачки періодів роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 .

Аналогічні висновки щодо застосування зазначених норм права викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22, від 18.11.2024 у справі № 340/4436/23, від 17.09.2024 у справі № 580/3576/22.

Отже, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача щодо припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Крім того, колегія суддів зазначає, що питання щодо правомірності не зарахування відповідачем періодів роботи позивача з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан було вже було предметом розгляду у справі № 520/5567/24.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 по справі №520/5567/24, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024, визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 17.08.2023 №49 у частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 , та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 10.08.2023.

У вказаних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що наявна в матеріалах справи трудова книжка (завірена її копія) позивачки не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії право громадяни держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивачки на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Отже, посилання пенсійного органу на припинення участі України в Угоді гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення з 19.06.2023 року, як на підставу для відмови у зарахуванні до страхованого стажу спірних періодів роботи, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка набула трудовий стаж у той час, коли вказана Угода діяла, як зі сторони України, так і зі сторони Республіки Казахстан, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають, а тому підстави для не зарахування спірного трудового стажу відсутні.

Проте, за наслідками повторного розгляду заяви позивача, на виконання судового рішення по справі № 520/5567/24, ГУ ПФУ в Кіровоградській області протиправно рішенням від 31.07.2024 №49 відмовило позивачу у призначенні пенсії, з посиланням на ті ж самі обставини, що і в попередньому рішенні від 17.08.2023 № 49.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що задля належного захисту порушених прав позивача, позов належить задовольнити шляхом скасування рішення ГУПФУ в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 31.07.2024 №49 у частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та зобов`язання ГУПФУ в Кіровоградській зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 та призначити пенсію за віком з 10.08.2023.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 238 КАС України з огляду на тотожність правовідносин у цій справі та справі № 520/5567/24, колегія суддів відхиляє та вважає безпідставними, з таких підстав.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Вказаною нормою законодавець встановив обов`язок учасників справи щодо обов`язкового виконання рішень суду та їх відповідальність за невиконання таких рішень. Зазначена норма не передбачає будь-яких припущень або виключень щодо виконання частини судового рішення, не визначає яку частину рішення сторона повинна виконати обов`язково, а яку може не виконувати за наявності будь-яких причин.

За загальним правилом для захисту чи поновлення своїх порушених прав і законних інтересів позивач, на користь якого ухвалено вказане судове рішення, має право подати заяву до суду першої інстанції. Така форма судового контролю з ініціативи учасника справи встановлена статтею 383 чинної КАС України.

Системний аналіз зазначеної норми права свідчить, що судовий контроль є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Колегія суддів зазначає, що неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, у тотожній справі ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у провадженні 11-257заі18.

Суд звертає увагу, що предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під адміністративну юрисдикцію.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Під підставою позову розуміються обставини, з яких витікає право вимоги позивача, на яких позивач їх засновує.

Верховний Суд у постанові від 9 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18 зазначив, що підстави адміністративного позову це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Також, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/433/18.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17 вказав, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження у справі № 520/5567/24 було рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 17.08.2023 №49 у частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.03.1995, з 06.03.1995 по 01.06.1996 та з 01.06.1996 по 07.05.1997 в Республіці Казахстан згідно записів трудової книжки від 23.07.1981 серії НОМЕР_1 .

Натомість, у межах цієї справи оскаржується рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 31.07.2024 №49, яке прийнято відповідачем за наслідками повторного розгляду заяви позивача на виконання судового рішення по справі № 520/5567/24.

При цьому, колегія суддів враховує, що рішенням суду по справі № 520/5567/24 не було зобов`язано ГУПФУ в Кіровоградській області зарахувати спірні періоди роботи позивача до страхового стажу або повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні по справі № 520/5567/24.

Тобто, фактично рішення суду у справі № 520/5567/24 було виконано ГУПФУ в Кіровоградській області шляхом прийняття оскаржуваного позивачем у цій справі рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 31.07.2024 №49.

Зазначене свідчить, що між сторонами виник новий спір щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за віком з урахуванням спірних періодів трудового стажу, предмет та підстави позову у справі, що розглядається, та справі № 520/5567/24 не є тотожними, оскільки позивачем оскаржувались різні рішення суб`єкта владних повноважень, підстави для захисту прав позивача в порядку судового контролю у справі 520/5567/24 шляхом звернення з відповідними заявами відповідно до ст. 382, 383 КАС України також відсутні, оскільки рішення суду у вказаній справі фактично виконане відповідачем відповідно до його резолютивної частини.

Отже, підстави для закриття провадження у цій справі відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України у суду були відсутні.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/28873/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Т.С. Перцова Я.М. Макаренко