Справа № 120/8431/24
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 червня 2025 р. Справа № 120/8431/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача, що полягає у не нарахуванні та невиплаті їй грошової компенсації за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки за період з 01.02.2013 по 21.04.2024.

Відтак з метою зобов`язання відповідача виплатити вищевказану грошову компенсацію, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою 03.07.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також витребувано у відповідача докази.

На адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Управління праці та соціального захисту населення вчинило всі дії в межах своїх повноважень та у спосіб визначений законодавством, та не допустило порушення прав позивача.

Крім того, відповідач вважає, що позовні вимоги за період з 01.02.2013 по 10.02.2021 подані з пропуском строку звернення до суду визначених ст. 122 КАС України та ст. 233 КЗпП України.

Суд, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, встановив наступне.

ОСОБА_1 прийняла присягу державного службовця 12.03.2004 року.

ОСОБА_1 наказом начальника управління соціального захисту населення Липовецької районної державної адміністрації №17-нк від 01.02.2013 призначена на посаду головного спеціаліста з питань охорони праці.

01.05.2016 позивачці присвоєно 9 ранг державного службовця категорії "В".

Відповідно до наказу управління соціального захисту населення Липовецької районної державної адміністрації №36-нк від 10.02.2021 ОСОБА_2 звільнено за її згодою у порядку переведення до управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації. Вказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 22 календарних дні.

Наказом управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації №32 від 10.02.2021 ОСОБА_1 призначено з 11.02.2021 на посаду державної служби категорії "В" провідного спеціаліста.

Наказом управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації №33 від 10.02.2021 ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків з 11.02.2021 по 11.02.2024, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку у зв`язку з проходженням військової служби у ЗСУ.

Відповідно до наказу управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації №141 від 19.07.2022 ОСОБА_1 припинено збереження середнього заробітку та обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку.

Наказом управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації №17 від 26.01.2024 ОСОБА_1 допущено до виконання службових обов`язків. Зазначено, що останній встановлено 7 ранг державного службовця у межах категорії "В".

Наказом управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації №57 від 15.04.2024 ОСОБА_1 звільнено з посади, з 21.04.2024. Також зазначено виплатити компенсацію за 7 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 29.01.2024 по 21.04.2024.

Однак, на переконання позивача, на момент її звільнення відповідачем протиправно не було проведено розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.02.2013 по 21.04.2024.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно ст. 57 Закону України "Про державну службу" державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Статтею 58 Закону України "Про державну службу" передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону.

Державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, визначає Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон 504/96-ВР).

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст. 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст.16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст.18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1ст. 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Згідно з ч. 3 ст. 83 КЗпП України у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз змісту вищевказаних положень дає підстави для висновку, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. При цьому, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі, якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька проведено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова, жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).

Одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися щорічно за умови, в даному випадку, підтвердження відповідними документами статусу одинокої матері.

При цьому, визначальним фактом є набуття особою права на таку соціальну відпустку, а також обізнаність відповідача про такі обставини.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка за період 2016 - 2024 років мала право на додаткову соціальну відпустку, як одинока мати.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до Довідки військової частини НОМЕР_1 №640 від 24.01.2024 ОСОБА_1 брала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України перебуваючи в районах Донецької, Луганської, Запорізької областей.

Водночас, ані позивачем ані відповідачем не надано ні пояснень ні відповідних доказів, що ОСОБА_1 за період 2014 - 2023 років мала право на додаткову відпустку, як учасник бойових дій.

Так судом, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, наданих відповідачем на вимогу суду, встановлено, що за спірний період з 01.02.2013 по 21.04.2024 позивачці:

- Нараховано 5 днів додаткової відпустки за період роботи з 01.02.2014 року по 31.01.2015 рік - використано 5 днів (наказ № 11-нв від 24.02.2015 року);

- Нараховано 7 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад 11 років - використано 7 днів (наказ № 37 від 07.06.2016 року);

- Нараховано 9 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад 12 років - використано 6 днів (накази № 61-нв від 20.07.2016 року, № 76-нв від 23.08.2016 року, № 79 від 29.08.2016 року);

- Мала право на 9 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад 13 років - відпустка не надавалася;

- Мала право на 10 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад 14 років - відпустка не надавалася;

- Мала право на 11 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад 15 років - відпустка не надавалася;

- Мала право на 12 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад 16 років відпустка не надавалася;

- Нараховано 10 днів соціальної додаткової відпустки, як одинокій матері, що виховує дитину без участі батька за 2013 рік - використано 10 днів (наказ № 106-нв від 29.09.2014 року);

- Нараховано 10 днів соціальної додаткової відпустки, як одинокій матері, що виховує дитину без участі батька за 2014 рік - використано 10 днів (наказ № 41-нв від 02.07.2015 року);

- Нараховано 10 днів соціальної додаткової відпустки, як одинокій матері, що виховує дитину без участі батька за 2015 рік - використано 10 днів (наказ № 41-нв від 02.07.2015 року);

- Нараховано 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2013 року по 31.01.2014 рік - використано 30 днів (накази № 13-нв від 13.03.2013 року, № 76-нв від 29.11.2013 року, № 60-нв від 27.06.2014року);

- Нараховано 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 року по 31.01.2015 рік - використано 30 днів (накази № 60-нв від 27.06.2014 року, № 41-нв від 02.07.2015 року);

- Нараховано 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2015 року по 31.01.2016 рік використано 30 днів (наказ № 41-нв від 02.07.2015 року, № 4-нв від 18.01.2016 року, № 61-нв від 20.07.2016 року);

- Мала право на 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2016 року по 31.01.207 рік - виплачено компенсацію за 22 дня (наказ № 36-нк від 10.02.2021 року);

- Мала право на 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2017 року по 31.01.2018 рік - відпустка не надавалася;

- Мала право на 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2018 року по 31.01.2019 рік - відпустка не надавалася;

- Мала право на 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2019 року по 31.01.2020 рік - відпустка не надавалася;

- Мала право на 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи 3 01.02.2020 року по 31.01.2021 рік - відпустка не надавалася;

- Мала право на 1 день щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2021 року по 10.02.2021 рік - відпустка не надавалася;

- Нараховано 13 днів додаткової відпустки за стаж державної служби 17 років станом на 12.03.2021 року - використано 13 днів (наказ № 23 від 27.02.2024 року);

- Нараховано 14 днів додаткової відпустки за стаж державної служби 18 років станом на 12.03.2022 року - використано 14 днів (наказ № 23 від 27.02.2024 року);

- Нараховано 30 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 11.02.2021 року по 10.02.2022 року - використано 30 днів (наказ № 9 від 26.01.2024.2024 року);

- Нараховано 13 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 11.02.2022 року по 18.07.2022 року - використано 13 днів (відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-1Х) (наказ № 23 від 27.02.2024 року);

- Нараховано 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік - використано 14днів (наказ № 23 від 27.02.2024 року та №49 від 02.04.2024 року).

Крім того, позивачці виплачено компенсацію за 7 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 29.01.2024 по 21.04.2024, що підтверджується наказом управління соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації №57 від 15.04.2024.

У позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідачем не виплачено позивачці грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки за період з 01.02.2013 по 21.04.2024.

У контексті викладеного, суд відмічає, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не заперечується, що на момент звільнення позивачкою не використано усі дні щорічної відпустки, право на яку остання отримала та усі дні додаткової відпустки, а тому при звільненні набула право на отримання грошової компенсації за невикористані нею дні щорічної та додаткової відпустки.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані дні відпустки, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

В даному ж випадку, суд приходить до переконання, що заявлений позов по суті належить задовольнити частково, водночас, обравши при цьому найбільш ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, а саме - шляхом визнання протиправною бездіяльності Вінницької районної адміністрації Вінницької області щодо не нарахування та невиплати позивачці компенсації за невикористані дні відпустки за період з 01.02.0213 по 10.02.2021 та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, зокрема:

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 12 років - за 3 дні;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 13 років - за 9 днів;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 14 років - за 10 днів;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 15 років - за 11 днів;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 16 років - за 12 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2016 по 31.01.2017 - за 8 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2017 по 31.01.2018 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2018 по 31.01.2019 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2019 по 31.01.2020 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2020 по 31.01.2021 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2021 по 10.02.2021 - за 1 день.

Стосовно строків звернення до суду за період з 01.02.2013 по 10.02.2021, то суд вказує, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на вказане, право на звернення до суду відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), не обмежене будь-яким строком.

Відтак, зважаючи, що спірні правовідносини виникли до 19.07.2022 позивач не обмежений строком звернення до суду, відтак такий не пропущено.

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з тим, у відповідності до пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішуються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відшкодування інших витрат не заявлено.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області в особі Управління праці та соціального захисту населення щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 01.02.0213 по 10.02.2021.

Зобов`язати Вінницьку районну військову адміністрацію Вінницької області в особі Управління праці та соціального захисту населення нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки за період з 01.02.0213 по 10.02.2021:

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 12 років - за 3 дні;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 13 років - за 9 днів;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 14 років - за 10 днів;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 15 років - за 11 днів;

- додаткової відпустки за стаж державної служби понад 16 років - за 12 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2016 по 31.01.2017 - за 8 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2017 по 31.01.2018 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2018 по 31.01.2019 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2019 по 31.01.2020 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2020 по 31.01.2021 - за 30 днів;

- щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2021 по 10.02.2021 - за 1 день.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Вінницька районна військова адміністрація Вінницької області () в особі Управління праці та соціального захисту населення (вул. Героїв Нарбута, 10А, м. Вінниця, 21032, )

Суддя Віятик Наталія Володимирівна