Справа № 440/5231/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 р. Справа № 440/5231/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Бегунца А.О. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2025, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава по справі № 440/5231/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 253 винесене 01.02.2024, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 253 винесене 01.02.2024, яким було відмовлено ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зменшенням пенсійного віку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 частково задоволено позов.

Визнано протиправним рішення та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 07.02.2024 № 53 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.2024 № 155 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та обґрунтовані тим, що з положень Закону № 796 вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796 є факт проживання та (або) роботи такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.

Згідно довідки № 1712 від 01.12.2021, виданої Рокитнівською селищною радою Сарненського району Рівненської області, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 17.11.1995.

До періоду проживання/роботи не зараховано періоди роботи з 01.03.1987 по 13.04.1994, з 15.11.1994 по 09.04.1995, згідно архівної довідки від 04.08.2022 № 01-12/М-176 в бурякрадгоспі "Гребінківський" Полтавської області, оскільки м. Гребінка Полтавської області не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Отже, період роботи (проживання) на території зони гарантованого добровільного відселення у позивача станом на 01.01.1993 становить 0 років 10 місяців 03 дні.

За таких умов, документально не підтверджено період проживання (роботи) на території зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 року не менше 3 років, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону № 796 на 6 років, за умови підтвердження необхідного страхового стажу - 15 років.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією дубліката посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.02.2012 /а.с. 74/.

31.01.2024 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком, яка зареєстрована за № 155 /а.с. 68 - 69/.

До заяви додано, зокрема, копії паспорту, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплому, довідку про заробітну плату № 01-12М-167, довідку про реєстрацію місця проживання, трудову книжку НОМЕР_2 , довідку Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 01.12.2021 № 1712, посвідчення постраждалого від ЧАЕС, архівні довідки 01-12М-174, 01-12М-168, свідоцтва про шлюб /а.с. 72 -88/.

Вказану заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, яким прийнято рішення від 07.02.2024 № 53 про відмову у призначенні пенсії /а.с. 103/, згідно з яким гр. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з непідтвердженням факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 3 роки, у призначенні пенсії за віком відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Рішення мотивовано тим, що згідно поданих документів ОСОБА_1 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення 00 років 10 місяців 03 дні, який є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 зі зниженням пенсійного віку на 6 років. За таких умов документально не підтверджено період проживання (роботи) на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років. Період 01.03.1987 по 13.04.1994, з 15.11.1994 по 09.04.1995 не враховано до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки особа згідно архівної довідки № 01-12/М-176 від 04.08.2022 працювала на бурякорадгоспі «Гребінківський» Полтавської області.

Також враховано, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років, вік заявника 60 років, необхідний страховий стаж становить 30 років, страховий стаж особи 21 рік 03 місяці 08 днів. Особа матиме право на пенсійну виплату з 20.05.2028 або при набутті необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 07.02.2024 № 53 про відмову у призначенні пенсії, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення протягом того періоду часу, що необхідний для підтвердження права на зменшення пенсійного віку, передбаченого положеннями п.2 ч.1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України від 09.03.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV), передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статті 26 Закону № 1058-ІV.

В той же час основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ).

Статтею 49 Закону № 796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до статті 15 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом № 796-ХІІ або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років мають особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

Підпунктом 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (з наступними змінами та доповненнями) (далі Порядок № 22-1) передбачено, що документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Законом № 796-ХІІ).

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 роки не менше 3 років.

Частинами 3, 4 статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з довідкою Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області № 1712 від 01.12.2021 ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 17.11.1995 постійно була зареєстрована і проживала в с. Олександрівка Рокитнівського району Рівненської області (а.с. 77).

У силу положень Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23.07.1991, с. Олександрівка Рокитнівського району Рівненської області належить до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Колегія суддів вважає, що подані позивачем документи в сукупності не викликають сумнівів щодо її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення та безумовного (обов`язкового) відселення, а тому суд вважає, що відмова у задоволенні заяви позивача є протиправною та такою, що порушує конституційне право позивача на призначення пенсії за віком на пільгових умовах та соціальний захист.

Відповідно до пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 (далі Порядок № 51), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 Порядку № 501 передбачено, що видача посвідчень провадиться, зокрема, обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Посвідчення видаються особам, які постійно проживають або працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Враховуючи вищенаведене, єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 21 листопада 2006 року № 21-1048во06 та від 04 вересня 2015 року № 690/23/15-а. Верховний Суд також підтримав таку позицію у своїх постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 344/9789/17, від 28 березня 2018 року у справі № 333/2072/17, від 08 травня 2018 року у справі № 708/1022/17, у постанові від 21 листопада 2019 року у справі № 572/47/17 та від 15 січня 2021 року у справі № 520/7846/17.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Судом встановлено, що позивачу видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 3 серії НОМЕР_1 від 07.02.2012, відповідно до якого позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно проживають та постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення (а.с. 74).

Водночас матеріали справи не містять доказів визнання недійсним цього посвідчення.

Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання останнього у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В протилежному випадку - у разі не підтвердження таких обставин, не отримав би вказаного посвідчення. Те, що у періоди з 01.03.1987 по 13.04.1994 та з 15.11.1994 по 09.04.1995 позивач працювала на сезонних роботах на бурякорадгоспі «Гребінківський» Полтавської області, не може свідчити про її не проживання у с. Олександрівка Рокитнівського району Рівненської області. Колегія суддів зауважує, що сезонними слід вважати працівників, які приймаються на сезонні роботи, тобто на роботи, які відповідно до ст. 1 Указу № 310 в силу природних і кліматичних умов виконуються не цілий рік, а протягом певного періоду (сезону), що не перевищує шести місяців, та які включені в перелік сезонних робіт, наведених у Списку сезонних робіт і сезонних галузей затвердженому постановою КМУ від 28.03.1997 р. № 278.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку не підлягає застосуванню позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 02.10.2024 у справі № 500/551/23, оскільки остання прийнята за інших фактичних обставин, зокрема, за умов відсутності у позивача посвідчення потерпілого від чорнобильської катастрофи.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтями 72-76 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивачки, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправним рішення та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 07.02.2024 № 53 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.2024 № 155 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду. Колегія суддів погоджується з вищезазначеним висновком суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

З наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 по справі № 440/5231/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді А.О. Бегунц О.В. Присяжнюк