Справа № 640/8980/20
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року ЛуцькСправа № 640/8980/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим (далі Представництво, відповідач), в якому просив: стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у сумі 15 045,37 грн (у тому числі 13 101,36 грн невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01. 2018 до 25.03.2019; 780,00 грн добових за відрядження у вихідні дні; 1164,01 грн інфляційних втрат, що виникли у зв`язку з невиплатою заробітної плати за роботу у вихідні дні); стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток до моменту фактичного розрахунку з розрахунку, що його середньоденний заробіток складає 339,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані, тим, що ОСОБА_1 , з 18.01.2018 до 25.03.2019 працював на посаді головного консультанта служби правового аналізу Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, був державним службовцем, займав посаду державної служби категорії «В», що підтверджується копією наказу керівника апарату Представництва від 17.01.2018 №5 к/н «Про призначення за результатами конкурсу ОСОБА_1 » та копією наказу керівника апарату Представництва від 19.03.2019 №13 к/н «Про звільнення ОСОБА_1 ».

ОСОБА_1 вказав, що за час проходження державної служби у Представництві він перебував у відрядженні 13 вихідних днів та виконував покладені на нього посадові обов`язки, проте жодного разу не було проведено оплату за роботу у вихідні дні відповідно до Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України.

Крім того, відповідачем жодного разу не було здійснено виплату добових за відрядження у вихідні дні. Позивач зауважує, що Представництво мало оплатити роботу під час відряджень у вихідні дні у подвійному розмірі, крім випадків, коли від ОСОБА_1 надійшла б заява про надання йому іншого дня відпочинку.

25.03.2019 ОСОБА_1 звільнився з займаної у Представництві посади, проте оплату за роботу у вихідні дні при здійсненні остаточного розрахунку позивачу не нарахували та не виплатили. Також, не виплаченими залишились 780 грн добових за відрядженні у вихідні дні.

Крім того, зауважує, що має право на стягнення з відповідача інфляційних витрат, що виникли у зв`язку з невиплатою заробітної плати за роботу у вихідні дні та середнього заробітку до моменту фактичного із ним розрахунку.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що протиправно не отримував заробітну плату у повному розмірі, що призвело до порушення його прав та законних інтересів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

У відзиві на позов представник відповідача позовні вимоги не визнав та зазначив, якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства, якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Питання виходу працівника на роботу в день вибуття у відрядження та в день прибуття з відрядження регулюється правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства (пункти 9,10,11,12 Інструкції №59).

Представник відповідача не заперечує, що позивач дійсно перебував у службових відрядженнях. Певні дні вказаних службових відряджень дійсно припадали на вихідні та неробочі дні, але позивач не працював у ці дні та не виконував службові обов`язки. Зокрема відповідними наказами про відрядження ОСОБА_1 не обумовлювалось виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні.

Згідно з поданими позивачем звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - звіт) та доданих до них транспортних квитків (проїзних документів) вбачається, що вихідні, святкові та неробочі дні таких відряджень є днями вибуття транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника або прибуття до місця постійної роботи. Час, витрачений на проїзд до місця відрядження або з місця відрядження, не є робочим часом.

Проте, докази виконання позивачем роботи за посадою відповідно до статті 71 Кодексу законів про працю України у святкові та вихідні дні відсутні, позивачем під час проходження державної служби звітування про виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні в межах службових відряджень до Представництва не надавались, таким чином дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсації за роботу в ці дні не виплачується.

Разом з тим представник відповідача зауважує, що позивач вводить в оману твердженням, що начебто Представництвом не було здійснено виплату добових за відрядження у вихідні дні, а загальна сума невиплачених добових складає 60*13=780 грн, оскільки позивач за кожне відрядження особисто подавав звіти та вказував кількість днів для виплати добових у розмірі 60 грн за день, після чого йому було відшкодовано витрати на відрядження (добові та компенсація вартості транспортних квитків) в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

30.06.2020 на адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 (постійний Представник Президента України в АРК з серпня 2017 по грудень 2018 року), у яких він зазначає: «цим я підтверджую суду, що працівники представництва, зокрема головний консультант Сейдаметов Р.Р. відряджалися у службові відрядження у встановленому законодавством України порядку для виконання завдань та функцій Представництва в межах власних службових обов`язків. Про випадки нібито відрядження співробітників Представництва у відрядження без виконання ними у дні відряджень службових обов`язків мені невідомо, про відповідні факти керівники служб та керівник апарату не доповідали, зокрема й щодо вихідних, святкових та неробочих днів.»

У відповіді на відзив від 01.07.2020 позивач заперечує проти тверджень представника відповідача, викладених у відзиві, оскільки твердження відповідача про те, що Сейдаметов Р.Р. перебуваючи у службових відрядженнях не виконував посадових обов`язків та не звітував про виконану роботу повністю спростовуються опублікованими на офіційних ресурсах та сторінках представництва записами про безпосереднє виконання ним мети відрядження у вихідні дні, відповідно до наказів керівника апарату Представництва, та про наявність у Представництві інформації про проведену ОСОБА_3 роботу, у тому числі з фотодоказами.

Позивач просив звернути увагу суду на пояснення Бабіна Бориса Володимировича (постійний Представник Президента України в АРК з серпня 2017 по грудень 2018 року) та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

05.08.2020 надійшла від позивача через систему «Електронний суд» заява про ознайомлення з матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі ліквідації або припинення роботи адміністративного суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи адміністративного суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Законом України від 13 грудня 2022 року №2825-IX 2Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2825-IX (в редакції Закону України від 16 липня 2024 року №3863-IX «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду2 щодо забезпечення розгляду адміністративних справ (далі Закон №3863-ІХ, який набрав чинності 26 вересня 2024 року) установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту. Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом №3863-ІХ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом №3863-ІХ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

Після початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду Київський окружний адміністративний суд та інші окружні адміністративні суди України завершують розгляд та вирішення переданих їм справ.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

На підставі пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2825-IX (в редакції Закону №3863-ІХ) та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року №399, проведено автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України; за його результатами справа №640/8980/20 передана на розгляд та вирішення Волинському окружному адміністративному суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Волинського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 цю справу передано для розгляду судді Шепелюку В.Л.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 18.01.2018 до 25.03.2019 працював на посаді головного консультанта служби правового аналізу Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, був державним службовцем, займав посаду державної служби категорії «В». Зазначені обставини підтверджується копією наказу керівника апарату Представництва від 17.01.2018 №5 к/н «Про призначення за результатами конкурсу ОСОБА_1 » та копією наказу Керівника апарату Представництва від 19.03.2019 №13 к/н «Про звільнення ОСОБА_1 »

Під час проходження державної служби ОСОБА_1 регулярно направляли у відрядження, зокрема:

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 12.02.2018 №10-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 15.02.2018 (четвер) до 17.02.2018 (субота);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 22.02.2018 №16-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 23.02.2018 (п`ятниця) до 25.02.2018 (неділя);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 27.02.2018 №20-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 4 календарних дні з 04.03.2018 (неділя) до 07.03.2018 (середа);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 07.03.2018 №21-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 09.03.2018 (п`ятниця) до 11.03.2018 (неділя);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 14.03.2018 №25-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Полтава на 2 календарних дні з 17.03.2018 (субота) до 18.03.2018 (неділя);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.04.2018 №37-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до с. Чонгар та с. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області на 4 календарних дні з 21.04.2018 (субота) до 24.04.2018 (вівторок);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 19.09.2018 №72-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Херсон на 2 календарних дні з 21.09.2018 (п`ятниця) до 22.09.2018 (субота);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.02.2019 №8-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Херсон на календарних дні з 21.02.2019 (четвер) до 23.02.2019 (субота).

Загалом, за час проходження державної служби у представництві ОСОБА_4 перебував у відрядженні 13 вихідних днів та виконував покладені на нього посадові обов`язки, проте, як стверджує позивач, жодного разу не було проведено оплату за роботу у вихідні дні відповідно до Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України.

На переконання ОСОБА_1 у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою йому коштів за роботу у вихідні дні на вказані суми має бути додатково нараховано компенсація втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією. Також, Представництвом має бути нараховано та сплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Представництво є державним органом, утвореним Президентом України (Указ Президента України від 31.03.1994 №119/94) відповідно до ст. 139 Конституції України з метою сприяння виконанню в Автономній Республіці Крим повноважень, покладених на Президента України та безпосередньо йому підпорядковується.

Відповідно до ст.ст. 2, 8 та 9 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» від 02.03.2000 №1524-П (далі Закон №1524-III) Представництво очолює Постійний Представник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України і здійснює загальне керівництво діяльністю Представництва, несе персональну відповідальність за виконання покладених на представництво завдань.

Представництво та його посадові особи, відповідно до статті 19 Конституції України, діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» (далі - Закон №1524-II) посадові особи Представництва є державними службовцями. Умови їх матеріального та соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях на час виникнення спірних правовідносин були визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, в редакціях, чинних на період проходження Позивачем державної служби у Представництві (далі - Закон №889-VI).

Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути направлений у службове відрядження для виконання своїх посадових обов`язків поза межами постійного місця служби, у тому числі на роботу до секретаріатів міжнародних організацій, представництв міжнародних організацій в інших країнах або органів влади іноземних держав у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 42 Закону України «Про державну службу» за державним службовцем на весь період відрядження зберігаються його посада та заробітна плата.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 Закону України «Про державну службу» для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.

Відповідно до п. 9 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ст. 72 Кодексу законів про працю України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 107 Кодексу законів про працю України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:

1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;

2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками,

у розмірі подвійної годинної або денної ставки;

3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Як встановлено матеріалами справи, позивач перебувавав у відрядженнях, зокрема:

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 12.02.2018 №10-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 15.02.2018 (четвер) до 17.02.2018 (субота);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 22.02.2018 №16-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 23.02.2018 (п`ятниця) до 25.02.2018 (неділя);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 27.02.2018 №20-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 4 календарних дні з 04.03.2018 (неділя) до 07.03.2018 (середа);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 07.03.2018 №21-вд/н Сейдаметова Р.Р. було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 09.03.2018 (п`ятниця) до 11.03.2018 (неділя);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 14.03.2018 №25-вд/н Сейдаметова Р.Р. було направлено у відрядження до м. Полтава на 2 календарних дні з 17.03.2018 (субота) до 18.03.2018 (неділя);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.04.2018 №37-вд/н Сейдаметова Р.Р. було направлено у відрядження до с. Чонгар та с. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області на 4 календарних дні з 21.04.2018 (субота) до 24.04.2018 (вівторок);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 19.09.2018 №72-вд/н Сейдаметова Р.Р. було направлено у відрядження до м. Херсон на 2 календарних дні з 21.09.2018 (п`ятниця) до 22.09.2018 (субота);

- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.02.2019 №8-вд/н Сейдаметова Р.Р. було направлено у відрядження до м. Херсон на календарних дні з 21.02.2019 (четвер) до 23.02.2019 (субота).

З вище зазначених наказів вбачається, що позивач дійсно перебував у відрядженні 13 вихідних днів.

Стосовно тверджень представника відповідача, що працівниками, які направляються у відрядження спеціально для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, слід вважати тих, які відряджаються з обов`язком працювати у ці дні, що має бути прямо обумовлено в наказі про відрядження. Таким чином дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсації за роботу в ці дні не виплачується, суд зазначає наступне.

В додатках до відзиву Представництвом було надано службову записку керівника апарату Представництва Крулицької Т.В. від 28 травня 2020 року стосовно відряджень ОСОБА_1 в якій вона зазначає наступне: «Повідомляю що від ОСОБА_1 , який в період з 18 січня 2018 року по 25 березня 2019 року займав посаду головного консультанта служби правового аналізу Представництва за весь час проходження державної служби у Представництві не надходило в письмовому вигляді службових та доповідних записок, пояснень або звітувань в інших формах про виконання посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією головного консультанта служби правового аналізу Представництва, у вихідні, святкові та неробочі дні, в які ОСОБА_1 перебуває у службових відрядженнях у лютому, березні, квітні, вересні 2018 р. та у лютому 2019 р.

Відповідними наказами про відрядження ОСОБА_1 не обумовлювалось виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні.

Факти про виконання ОСОБА_1 службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні під час перебування у службових відрядженнях у лютому, березні, квітні, вересні 2018 р. та у лютому 2019 р. відсутні.»

Враховуючи вищенаведене, суд зауважує, що Представництво не заперечує той факт, що у зазначені у позовній заяві вихідні дні, позивач дійсно перебував у службових відрядженнях, але посилається, що посадових обов`язків не виконував, та не має права на оплату праці у подвійному розмірі за роботу у вихідний день.

Проте, відповідно до відповіді на відзив та доданими до неї доказами суд встановив, що твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 перебуваючи у службових відрядженнях не виконував посадових обов`язків та не звітував про виконану роботу повністю спростовуються опублікованими на офіційних ресурсах та сторінках Представництва записами про безпосереднє виконання ним мети відрядження у вихідні дні, відповідно до наказів керівника апарату Представництва, та про наявність у Представництві інформації про проведену ОСОБА_1 роботу.

Крім того, суд додатково зауважує, що відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 14.03.2018 №25-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Полтава на 2 календарних дні з 17.03.2018 (субота) до 18.03.2018 (неділя), тобто виключно у вихідні дні.

Отже, вищенаведені обставини підтверджують протиправність дій відповідача, тому позовну вимогу слід задовольнити шляхом зобов`язання Представництва нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019.

Також, суд зауважує, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності.

Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Враховуючи вищенаведені норми, суд зауважує, що не може розраховувати суму невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019, яку слід нарахувати позивачу, оскільки це є дискреційними повноваження відповідача.

Суд зазначає, що належним способом відновлення порушеного права буде саме нарахування та виплата на користь ОСОБА_1 невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні, оскільки стягненню підлягає фіксована суму, яку суд не може розрахувати, у зв`язку вищенаведеними обставинами.

Щодо вимоги стягнення з Представництва 780,00 грн добових за відрядження у вихідні дні, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

Згідно із додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 2.02.2011 №98 суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів державним службовцям відрядженим в межах України виплачуються добові витрати у сумі 60 гривень на добу.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що позивач за кожне відрядження особисто подавав звіти та вказував кількість днів для виплати добових у розмірі 60 грн за день, після чого йому було відшкодовано витрати на відрядження (добові та компенсація вартості транспортних квитків) в повному обсязі.

У відповідності до Інструкції №59 та Постанови №98 Представництвом добові позивачу перераховані у повному об`ємі, що підтверджується завіреними копіями платіжних доручень та відомостями про нарахування коштів, тому у задоволені даної позовної вимоги слід відмовити.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 1164,01 грн інфляційних втрат, суд зауважує, що під час судового розгляду вказаної категорії справ суд застосовує останню правову позицію, викладену Верховним Судом у своїх постановах, зокрема, від 19.05.2022 по справі №200/3859/21, від 24.01.2023 по справі №200/10176/19-а.

Так, Верховний Суд дійшов висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Таким чином, виплата компенсації не обумовлюється зверненням із відповідною заявою, натомість обов`язок з її виплати виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів.

Відповідно до абзацу другого статті 6 Закону №2050 компенсацію виплачують за рахунок коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.

Аналогічні вимоги містить і пункт 7 Порядку №159.

Таким чином, нормативно-правові акти визначають обов`язок виплатити компенсацію втрати частини доходів громадян за рахунок коштів відповідного бюджету підприємства, установи і організації, що фінансуються з бюджету, та не містять виключень.

При цьому, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

З огляду на наведене, позовну вимогу про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019 підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення із відповідача середнього заробітку до моменту фактичного розрахунку з розрахунку, що його середньоденний заробіток складає 339,02 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з вищенаведених норм, для нарахування середнього заробітку здійснюється розрахунок із часу затримки по день фактичного розрахунку, проте фактичного розрахунку відповідач щодо позивача не здійснив. У такому випадку дана позовна вимога є передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив фактичного розрахунку з позивачем, тому її у задоволені слід відмовити.

Крім того, в даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання заборгованості із заробітної плати у сумі 15 045,37 грн (у тому числі 13 101,36 грн невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019; 780,00 грн добових за відрядження у вихідні дні; 1164,01 грн інфляційних втрат, що виникли у зв`язку з невиплатою заробітної плати за роботу у вихідні дні).

При цьому, ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у даній справі, яким встановлено право позивача на отримання заборгованості із заробітної плати.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги в частині позову про стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними, оскільки на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За відсутності документально-підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКПП НОМЕР_1 ) до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим (01021, місто Київ, вулиця М. Грушевського, будинок 24/2, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18 січня 2018 року до 25 березня 2019 року.

Зобов`язати Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18 січня 2018 року до 25 березня 2019 року, з одночасною виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої в строк плати за роботу у вихідні дні у період з 18 січня 2018 року до 25 березня 2019 року за весь час затримки виплати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк