Справа № 500/98/25
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуСправа № 500/98/25 пров. № А/857/12148/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року (суддя Юзьків М.І., м.Тернопіль, повний текст складено 28 лютого 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області (далі ТУ, ДСА відповідно), в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність ТУ щодо не нарахування та не виплати позивачці як судді Новодністровського міського суду Чернівецької області матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі посадового окладу судді Новодністровського міського суду Чернівецької області.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року позов задоволено. Поміж тим, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДСА на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його у відповідних частинах оскаржили сторони, які із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просять позивач: скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 7500 грн та ухвалити нове рішення, яким вимогу про стягнення судових витрат на суму 10000 грн задовольнити; відповідач: скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову та відмовити.

В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення під час щорічної відпустки є соціальною гарантією, закріпленою на законодавчому рівні. Тому, обсяг коштів, необхідний на її виплату, в обов`язковому порядку враховується при складанні бюджетного запиту. При цьому, на виконання вимог Бюджетного кодексу України (далі БК), бюджетний запит складається на початку року, що передує плановому. При підготовці бюджетного запиту та подальшого затвердження кошторису враховується виплата однієї допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки судді на відповідний рік, відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон). Як слідує з довідки Західноукраїнського національного університету від 11.11.2024 № 126-11/2608 (далі Довідка) позивачці виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у 2024 році в повному обсязі. Таким чином, матеріальна допомога для оздоровлення видається до відпустки або її частини суддям і іншим працівникам лише один раз на рік. За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду. Оскільки виплата допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачено відповідач вважає, що виплати такої допомоги до щорічної відпустки можлива лише один раз на рік.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу відповідача заперечує вимоги такої, вважає рішення суду законними та обґрунтованими, просить залишити його без змін, а апеляційну скарги - без задоволення.

Також до судового засідання позивач подала заяву про стягнення з відповідача на її користь судових витрат понесених в суді апеляційної інстанції в сумі 15000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ТУ в судове засідання не надіслало свого представника, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка, перебуваючи на посаді судді Новодністровського міського суду Чернівецької області, не отримувала допомогу на оздоровлення за 2024 рік на підставі згаданої статті, то наявні підстави для виплати їй такої допомоги у розмірі посадового окладу судді. В частині стягнення судових витрат, цей суд вказав, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн не відповідають умовам співмірності, відтак суд їх зменшив до 2500 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору відповідають встановленим обставинам справи, однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що Указом Президента України від 04.07.2024 № 411/2024 ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Новодністровського міського суду Чернівецької області та 05.07.2024 склала присягу судді (а.с.9).

12.08.2024 позивачка зарахована у штат Новодністровського міського суду Чернівецької області (а.с.7).

21.11.2024 ОСОБА_1 на ім`я голови суду подала заяву про надання відпустки та на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік на підставі статті 136 Закону (а.с.6 зворот).

Відповідно до наказу голови Новодністроського міського суду Чернівецької області від 21.11.2024 № 57-в «Про надання частини основної щорічної відпустки» надано ОСОБА_1 судді Новодністровського міського суду Чернівецької області, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 12.08.2024 по 11.08.2025 тривалістю 1 (один) календарний день 29.11.2024 із виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу (а.с.8).

Однак, вказана матеріальна допомога до кінця 2024 року їй виплачена не була.

У зв`язку зі зволіканням відповідача щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення позивачка 16.12.2024 звернулася до ДСА за роз`ясненнями з приводу права на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік суддям, призначеним на посаду у 2024 році (а.с.7 зворот).

Листом ДСА від 03.01.2025 № 11-239/25 позивачці надано роз`яснення з приводу права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік суддями, які призначені на посаду у 2024 році.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон.

Зокрема статтею 136 Закону встановлено, що суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Згідно зі статтею 149 Закону суди фінансуються відповідно до кошторисів і щомісячних розписів видатків, затверджених на підставі цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до частини четвертої статті 148 Закону функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

За змістом частин першої, четвертої статті 48 БК розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

Згідно з частинами першою, дванадцятою статті 23 БК будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, позаяк при затвердженні кошторису враховується виплата допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки судді на відповідний рік відповідно до статті 136 Закону та те, що позивачка, перебуваючи на посаді судді Новодністровського міського суду Чернівецької області, не отримувала допомогу на оздоровлення за 2024 рік на підставі згаданої статті, то наявні підстави для виплати їй такої допомоги у розмірі посадового окладу судді.

Наведене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 240/444/21, у якій суд висновує, зокрема, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом на що безпосередньо вказує частина друга статті 130 Конституції України. Виплата матеріальної допомоги для оздоровлення під час щорічної відпустки є соціальною гарантією судді, закріпленою на законодавчому рівні спеціальним Законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні. При підготовці бюджетного запиту та подальшого затвердження кошторису враховується виплата однієї допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки судді на відповідний рік відповідно до статті 136 Закону. Отже, виплати, передбачені статтею 136 Закону, є однією з гарантій незалежності судді. При цьому єдиною необхідною умовою для виплати судді допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу Закон, який є спеціальним нормативно-правовим актом, визначає надання судді щорічної оплачуваної відпустки, Закон не містить будь-яких виключень з цього правила.

Крім того, у рішенні Великої палати Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 04.12.2018 № 11-р/2018 сформульовано висновок, що із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності. Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею). Конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України. Належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, зокрема й право на винагороду судді, та інші конституційні гарантії їх незалежності та недоторканності поширено на всіх суддів і мають бути забезпечені державою на основі принципу єдиного статусу суддів без будь-якого зниження рівня таких гарантій.

Всупереч викладеному, відповідач порушив право позивачки на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у 2024 році у зв`язку із наданням щорічної основної відпустки.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції в частині розгляду справи по суті дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Наведені ж в апеляційній скарзі ТУ доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.

Щодо питання розподілу судових витрат, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI)_ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (10000 грн), підлягає зменшенню за відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС.

Водночас, перевіряючи обґрунтованість заяви позивача щодо компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В контексті наведеного апеляційний суд звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 5 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.002578.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

На підставі викладеного апеляційний суд зауважує, що згідно матеріалів справи, копія заяви позивача про стягнення судових витрат була надіслана ТУ до електронного кабінету 21.02.2025, однак станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від відповідача відсутнє.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції безпідставно з власної ініціативи зменшив розмір заявлених судових витрат до 2500 грн.

Окрім того, позивач-апелянт в суді апеляційної інстанції також заявила вимогу про стягнення з ТУ витрат на оплату правничої допомоги адвоката за участь в апеляційній інстанції в розмірі 15000 грн. Така заява апеляційним судом була направлена на офіційну електронну адресу відповідача 23.05.2025.

27.05.2025 відповідачем подано заперечення проти заяви, у якій обмежився лише формулюванням «заперечує проти вищезазначених заяв (в тому числі і тієї, що заявлена в суді першої інстанції), оскільки вважаємо, що позов про ненарахування та невиплату ОСОБА_1 , як судді Новодністровського міського суду Чернівецької області, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік є необґрунтованим». Однак жодних доводів неспівмірності заявленої суми судових витрат в суді апеляційної інстанції чи наданих адвокатом послуг не навів.

Такі дії відповідача свідчать про неналежне виконання ним процесуальних обов`язків як учасника справи. В даному випадку необізнаність відповідача у праві подавати до суду обґрунтоване клопотання про зменшення судових витрат заявлених протилежною стороною, має наслідком покладення на нього додаткових матеріальних витрат з державного бюджету, оскільки суд без відповідної, належної, обґрунтованої, своєчасної реакції протилежної сторони не вправі зменшувати розмір судових витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Позивач, як і його представник в судді апеляційної інстанції в контексті принципів добросовісності, розсудливості, пропорційності підтримали вимоги апеляційної скарги в частині скасування рішення суду щодо зменшення розміру судових витрат та вимогу про стягнення таких витрат в суді апеляційної інстанції, вважають, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Таким чином, за відсутності заперечення відповідача на заяву про стягнення судових витрат в суді першої інстанції та відсутності будь-яких обґрунтованих заперечень на вимогу про стягнення витрат в суді апеляційної інстанції, попри заперечення ТУ, апеляційний суд дійшов «непереборного» висновку про задоволення вимог скаржника щодо відшкодування йому понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

Частина четверта статті 317 КАС передбачає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а тому апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 308, 310, 316-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини цього рішення в такій редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень, 20 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.».

В решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 30.05.2025.