Справа № 420/6807/25
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6807/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Радчука А.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач, у урахуванням уточненої заяви, просить суд:

визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо незастосування компенсаційних заходів у вигляді нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 27.10.2021 р. по 01.03.2025 протиправною;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 3 % річних в сумі 13250,00 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят) гривень та інфляційних втрат в сумі 69822,21 (шістдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять дві гривні двадцять одну копійку) за період з 27.10.2021 р. по 01.03.2025 р. відповідно до рішення суду у справі 420/10331/21, та у якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 20000 грн 00 коп. (двадцять тисяч гривень 00 копійок).

Адміністративний позов поданий за допомогою системи Електронний суд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач отримує пенсію відповідно до Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та перебуває на обліку Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області.

Як зазначено у позові, рішенням суду у справі №420/10331/21 було зобов`язано відповідача «…провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі довідки ДП Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області від 17 березня 2021 року №764/у, а також здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум». Відповідач рішення суду виконав в частині перерахунку розміру пенсії. В частині виплати заборгованості в розмірі 132030,87 гривень, яка виникла на момент набуття чинності судовим рішенням, рішення суду станом на 01 березня 2025 року залишається не виконаним.

Натомість, позивач вважає, що до цієї суми повинні бути застосовані компенсаційні заходи у вигляді нарахування 3 % річних в сумі 13250,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 69822,21 грн. за період з 27.10.2021 р. по 01.03.2025 р. без застосування строку давності у відповідність з приписами ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З метою дізнатися про розмір суми компенсації за нараховану суму пенсії, яка не отримана позивачем з вини органу ГУ ПФУ, позивач звернувся з заявою про надання йому відомостей щодо розміру заборгованості, на що 04 березня 2025 року отримав відповідь, відповідно до якої відповідач не застосував 3 % річних в сумі 13250,00 гривень та інфляційні втрати в сумі 69822,21 гривень.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незастосування компенсаційних заходів у вигляді нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 27.10.2021 р. по 01.03.2025 р., позивач звернувся до суду з даним позовом.

У своїх доводах позивач посилався на положення ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а також на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, де передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., завданої протиправною бездіяльністю, що полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і намаганням виплатити її у заниженому розмірі, а також у строк, який не відповідає поняттю «розумного», у порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.

Ухвалою суду від 12.03.2025 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк на усунення недоліків.

13.03.2025 року до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 12.03.2025 року.

Ухвалою суду від 01.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

15.04.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує.

Як зазначено у відзиві, Головним управлінням на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 по справі № 420/10331/21 проведено перерахунок пенсії за вислугу років з 01.04.2019 без обмеження її максимальним розміром. Інформація про виконання рішень у справі № 420/10331/21 Головним управлінням внесена до реєстру судових рішень. Станом на 15.04.2025 за рахунок виділеного Пенсійним фондом України фінансування Головним управлінням здійснено погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду з датою набрання рішеннями законної сили по 19.11.2020 включно. Враховуючи вищезазначене, погашення заборгованості, нарахованої на виконання рішення суду, здійснюватиметься в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. У зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1279 Деякі питання організації виплати пенсій та грошової допомоги, починаючи з 1 квітня 2021 року асигнування з державного бюджету, які виділяються для забезпечення пенсійних виплат, розподіляє та спрямовує на фінансування пенсій та інших виплат Пенсійний фонд України. З огляду на те, що Головним управлінням включено нараховані суми пенсії до реєстру судових рішень та поставлено у відповідну чергу на безпосередню виплату пенсії, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Таким чином, покладені судом зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на Головне управління. Доплата пенсії за рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 по справі № 420/10331/21 в сумі 132030,87 грн. буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що вказані позивачем у позовній заяві розрахунок і оцінка душевних страждань є суб`єктивними і не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами.

Також у відзиві відповідач посилався на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки позивач звернувся у 2025 році, а позовні вимоги стосуються перерахунку починаючи з 27.10.2021 року.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались.

З урахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року по справі №420/10331/21, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки від 17 березня 2021 року №764/у про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, виданої ДП Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки від 17 березня 2021 року №764/у про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, виданої ДП Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а також здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення суду від 25.08.2021 року по справі №420/10331/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області проведено перерахунок пенсії позивача. Доплата пенсії за період з 01.04.2019 по дату проведення перерахунку становить 132030,87 грн.

Проте, як зазначено у позові, станом на 01.03.2025 року виплата заборгованості з виплати пенсії у розмірі 132030,87 грн. не проведена.

Позивач та відповідач підтверджують невиплату доплати пенсії позивачу.

Отже, відповідні суми, які підлягають виплаті позивачу, не виплачені.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.10.2022 року вих. № 17874-15460/П-02/8-1500/22 позивачу повідомлено, що доплата пенсії за рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 по справі № 420/10331/21 в сумі 132030,87 грн. буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 08.05.2024 року вих. № 14767-11887/П-02/8-1500/24 позивачу повідомлено, що інформація про виконання рішень у справах, зокрема № 420/10331/21, Головним управлінням внесена до реєстру судових рішень. Таким чином, покладені судом зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на Головне управління. Виплата нарахованої доплати пенсії в сумі 132030,87 грн. буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України. Станом на 08.05.2024 Головним управлінням здійснено погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду за датою набрання ними законної сили по 20.09.2020 року.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 04.03.2025 року вих. №5596-3183/П-02/8-1500/25 щодо виплати компенсації втрати частини доходів позивачу повідомлено, що оскільки поточна пенсія нараховувалась та виплачувалась своєчасно, законні підстави для компенсації втрати таких доходів відсутні відповідно до статті 2 Закону України від 19.10.2000 № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено тим, що відповідачем не здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 27.10.2021 р. по 01.03.2025 р. на суму заборгованості, що виникла під час виконання рішення суду у справі №420/10331/21.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

01.01.1992 року введений у дію Закон України від 09.04.1992 №2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Як встановлено судом, позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ.

Відповідно до ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-III (надалі - Закон України №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. (надалі - Порядок №159).

Згідно ст.1 Закону України №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За приписами ст.2 Закону України №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому вищезазначеному законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що у своїх доводах позивач посилався на положення ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ щодо виплати компенсації втрати частини доходів, проте предметом спору є оскарження бездіяльності відповідача щодо незастосування компенсаційних заходів у вигляді нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 27.10.2021 р. по 01.03.2025 р.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних передбачені положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до положень ч.3 ст.11 та ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

За ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц та Верховним Судом у постановах від 15.07.2020 у справі №335/6976/19, від 16.09.2020 у справі №335/6979/19, від 27.10.2022 у справі №280/6352/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 вирішувала питання про те, чи можуть бути застосовані приписи статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають унаслідок порушення державою обов`язку з виплати відшкодування шкоди у визначеному в чинному рішенні суду розмірі, а саме у разі несвоєчасного виконання такого рішення і дійшла висновку, що за змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання судового рішення можуть бути заявлені до стягнення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (ч.4 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Наведений висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 09.11.2023 у справі №420/2411/19.

У справі, що розглядається, спір виник стосовно стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з нарахованою, але не виплаченою пенсією позивача на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року по справі №420/10331/21.

Так, на виконання рішення суду від 25.08.2021 року по справі №420/10331/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області проведено перерахунок пенсії позивача. Доплата пенсії за період з 01.04.2019 по дату проведення перерахунку становить 132030,87 грн.

Проте, як зазначено у позові, станом на 01.03.2025 року виплата заборгованості з виплати пенсії у розмірі 132030,87 грн. не проведена.

Позивач та відповідач підтверджують невиплату доплати пенсії позивачу.

Разом із тим, суд зазначає, що у даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Водночас, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням порядку здійснення повноважень органом влади визначається за правовою природою правовідносин, а також виходячи з того, чи пред`явлена вимога про стягнення моральної шкоди в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20 та від 14 квітня 2022 року у справі № 552/880/21.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведеного слідує, що справа адміністративної юрисдикції розглядається не інакше ніж за позовною заявою особи, яка звернулася до суду, та в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог лише у випадку необхідності обрання ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, якщо такі порушення мали місце, а форма заявлених позовних вимог не дозволяє це зробити, оскільки викладена в інший спосіб ніж потрібно для поновлення порушеного права в судовому порядку.

Зі змісту позовних вимог встановлено, що позивач просить суд про стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з нарахованою, але не виплаченою пенсією позивача на виконання рішення суду від 25.08.2021 року по справі №420/10331/21.

Тобто, у справі, що розглядається, спір виник стосовно стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з нарахованою, але не виплаченою пенсією.

У своїх доводах позивач посилався на положення ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ щодо виплати компенсації втрати частини доходів.

Разом з тим, позивачем не заявлялись вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати перерахованої пенсії.

З огляду на вищевикладене суд вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини посилання позивача у тексті позову на ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів зв`язку з порушенням строків їх виплати».

При цьому, позивач не позбавлений можливості скористатися вказаним правом щодо отримання компенсації втрати частини доходів у порядку та спосіб, визначених законом, зокрема шляхом пред`явлення окремого адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція з цих спірних питань викладена, зокрема, Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.04.2025 р. у справі №520/30092/24, Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 27.03.2025р. у справі № 460/27075/23, П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 05.05.2025 р. у справі №420/3994/23, яка, з огляду на подібність правовідносин, що склалися між сторонами, також враховується судом під час вирішення даної справи.

З огляду на вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, суд дійшов про відсутність підстав для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних у зв`язку з заборгованістю пенсійного органу щодо виплати пенсії, перерахованої на виконання рішення суду від 25.08.2021 року по справі №420/10331/21.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає, що вказані позовні вимоги є похідними та задоволенню не підлягають, враховуючи відмову у задоволенні основної позовної вимоги.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Також суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки позивач звернувся у 2025 році, а позовні вимоги стосуються перерахунку починаючи з 27.10.2021 року.

Спірні правовідносини не стосуються перерахунку пенсії з 27.10.2021 року, а виконання грошового зобов`язання щодо виплати пенсії.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на зазначене, оцінюючи докази, які є у справі, в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.