Справа № 140/8727/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/8727/24 пров. № А/857/31566/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.10.2024р. в адміністративній справі за позовом Головного управління ДПС у Волинській обл. до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна (суддя суду І інстанції: Денисюк Р.С., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 28.10.2024р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

19.08.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач Головне управління /ГУ/ ДПС у Волинській обл. звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив підтвердити обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна відповідача Фізичної особи-підприємця /ФОП/ ОСОБА_1 на підставі рішення податкового органу від 08.08.2024р. (а.с.1-3).

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.21 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.10.2024р. в задоволенні заявленого позову відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2000 грн. (а.с.49-52).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ГУ ДПС у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.56-59).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що нормами КАС України не встановлені обмеження щодо звернення до суду із позовом про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту в загальному порядку.

Також апелянт не погоджується із рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки справа є незначної складності, не передбачає дослідження значної кількості нормативно-правових актів адвокатом; підготовка відзиву на позовну заяву не потребує значних затрат часу і зусиль адвоката; також справа не матиме значного значення для відповідача і не призводить до резонансу в суспільстві. З цих міркувань вважає, що підстави для стягнення таких витрат є відсутніми.

Представник відповідача адвокат Кумановський Л.М. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.74-76).

Також у поданому відзиві на апеляційну скаргу просить вирішити питання про розподіл судових витрат по справі, надавши документи про несення таких в суді апеляційної інстанції на загальну суму 6000 грн.

31.12.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач ГУ ДПС у Волинській обл. скерував до апеляційного суду заперечення щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (а.с.85-89).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, 06.08.2024р. позивач ГУ ДПС у Волинській обл. на підставі пп.19-1.1.4, 19-1.1.14 п.19-1 ст.19, пп.20.1.9, 20.1.10, 20.1.11 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, пп.80.2.2, 80.2.5, 80.2.7 п.80.2 ст.80, пп.69.2 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу /ПК/ України, прийняв наказ № 2792-п «Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 », яким призначив проведення фактичної перевірки суб`єкта господарювання ОСОБА_1 ; предметом перевірки визначено здійснення функцій, визначених законодавством, у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, а також з метою дотриманням платниками податків порядку здійснення розрахункових та касових операцій, вимог законодавства щодо встановлення державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки), оформлення роботодавцем трудових відносин з працівниками (найманими особами), здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва та обігу спирту етилового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального; строк перевірки - 10 діб, починаючи з 06.08.2024р. (а.с.14).

На підставі вказаного наказу ревізорами ГУ ДПС у Волинській обл. на підставі направлень на перевірку №№ 4293/03-20-09-01, 4292/03-20-09-01 від 06.08.2024р. здійснено виїзд на проведення фактичної перевірки магазину за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 (а.с.12, 13).

На місці проведення перевірки за вказаною адресою 07.08.2024р. було здійснено контрольну закупку на суму 10 грн., про що надано чек (а.с.15).

Посадовими особами ГУ ДПС у Волинській обл. було запропоновано ФОП ОСОБА_1 ознайомитися з копією наказу на проведення фактичної перевірки та направленнями, а також розписатися в направленнях на перевірку.

Однак остання відмовилася від вчинення таких дій, про що складено акт № 3406/03-20-09-01 від 07.08.2024р. відмови від отримання копії наказу та від підпису в направленнях на перевірку (а.с.10).

Також відповідач відмовила в допуску ревізорів податкового органу до проведення фактичної перевірки, про що складено акт № 3405/03-20-09-01 від 07.08.2024р. відмови у допуску до проведення фактичної перевірки (а.с.11).

08.08.2024р. начальником ГУ ДПС у Волинській обл. прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків (а.с.8).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що в розглядуваному випадку минуло 96 годин з моменту застосування адміністративного арешту, тому він припиняється в силу закону незалежно від причин, з яких рішення суду про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту не було прийнято.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна згідно з рішенням ГУ ДПС у Волинській обл. від 08.08.2024р.

Також судом вирішено на підставі представлених документів питання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу і стягнуто на користь відповідача вказані витрати в розмірі 2000 грн.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Зокрема, відповідно до п.94.1 ст.94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Згідно з пп.94.2.3 п.94.2 ст.94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Пунктами 94.3, 94.4 ст.94 ПК України визначено, що арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у пункті 94.5 цієї статті. Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження (п.94.6 ПК України).

Пунктом 94.10 ст.94 ПК України передбачено, що арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Зазначений строк не може бути продовжений в адміністративному порядку, у тому числі за рішенням інших державних органів, крім випадків, коли власника майна, на яке накладено арешт, не встановлено (не виявлено). У цих випадках таке майно перебуває під режимом адміністративного арешту протягом строку, визначеного законом для визнання його безхазяйним, або у разі якщо майно є таким, що швидко псується, - протягом граничного строку, визначеного законодавством. Порядок операцій з майном, власника якого не встановлено, визначається законодавством з питань поводження з безхазяйним майном.

Строк, визначений цим пунктом, не включає добові години, що припадають на вихідні та святкові дні.

Відповідно до пп.94.19.1 п.94.19. ст.94 ПК України припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється у зв`язку з відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.

Таким чином, за наявності відповідних умов, визначених у п.94.2 ст.94 ПК України, арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого має бути перевірена судом в обов`язковому порядку протягом 96 годин. Відсутність протягом вказаного строку відповідного рішення суду про визнання арешту обґрунтованим зумовлює звільнення з-під адміністративного арешту майна платника податків та унеможливлює його повторне накладення з тих саме підстав.

Таким чином, у разі коли минуло 96 годин з моменту застосування адміністративного арешту він припиняється в силу закону незалежно від причин, з яких рішення суду про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту не було прийнято.

Отже, вимоги про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, заявлені поза межами 96-годинного строку, не є такими, що можуть бути задоволеними, адже, у цьому випадку, відсутні відповідні обставини, з якими положення ст.94 ПК України пов`язують можливість забезпечення виконання платником податків його обов`язків.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 25.05.2018р. у справі № 820/2040/17, від 28.03.2019р. у справі № П/811/1722/17, від 27.08.2019р. у справі № 520/11050/18, від 19.04.2019р. у справі № 813/4598/16, від 18.11.2019р. у справі № 140/2485/18, від 21.04.2021р. у справі № 820/1895/17.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 прийнято позивачем о 13 год. 30 хв. 08.08.2024р.

При цьому, первинну заяву позивача про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна відповідача, застосованого на підставі рішення ГУ ДПС у Волинській обл. від 08.08.2024р., повернуто ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.08.2024р. у справі № 140/8399/24, оскільки остання підписана особою, яка не має права її підписувати.

У подальшому позивач ГУ ДПС у Волинській області звернувся 19.08.2024р. до суду в загальному порядку із позовною заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, тобто зі спливом строку, встановленого п.94.10 ст.94 ПК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна згідно з рішенням ГУ ДПС у Волинській області від 08.08.2024р., через що заявлений позов не підлягає до задоволення.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Відповідачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката Кумановського Л.М., отриманою в суді першої інстанції, в загальному розмірі 5000 грн.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну допомогу адвоката відповідач надав суду такі письмові докази:

договір про надання правничої допомоги від 16.03.2024р., укладений між ФОП ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням /АО/ «АФК» (а.с.31-32).

додаток № 1 від 05.09.2024 до договору про надання правничої допомоги від 16.03.2024р. (вартість послуг адвокатського об`єднання у справі № 140/8727/24) (а.с.33);

акт № 1 від 10.09.2024р. приймання-передачі наданої правничої допомоги на загальну суму 5000 грн. (а.с.34).

Актом № 1 від 10.09.2024р. приймання-передачі наданої правничої допомоги підтверджується надання АО «АФК» клієнту ФОП ОСОБА_1 правничої допомоги, яка складається з: вивчення документів, наданих клієнтом, проведення зустрічі з клієнтом, підготовка відзиву на позовну заяву у справі № 140/8727/24 та подання його до суду, загальною вартістю 5000 грн. (5 год). Також зазначено, що вказані послуги будуть оплачені клієнтом після набрання рішенням законної сили у цій справі.

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання відповідачу правової допомоги адвокатом АО «АФК» в суді першої інстанції, а відтак підтверджують понесення відповідачем витрат на правову допомогу в розглядуваній справі № 140/8727/24.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`мсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Апеляційний суд вважає, що відповідачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді вивчення документів, підготовки відзиву на позовну заяву.

У частині доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Судом першої інстанції із врахуванням всіх обставин справи визначено дійсний розмір витрат на правову допомогу адвоката в сумі 2000 грн., який є співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції відповідачем представлено: ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АС № 1119156 на представництво інтересів ТзОВ «Щурин-Агро» в господарському суді м.Києва (а.с.77); акт № 2 від 19.12.2024р. приймання-передачі наданої правничої допомоги (а.с.78); рахунок-фактуру № 34 від 11.12.2024р. на суму 6000 грн. (а.с.79) і докази оплати грошових коштів в розмірі 6000 грн. згідно рахунку-фактури № 34 від 11.12.2024р. (а.с.80).

Водночас, вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справі № 340/2823/21 зауважила, що вказівка у ч.7 ст.139, ч.3 ст.143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте, підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати.

Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст.252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

У свою чергу, зазначена у відзиві на апеляційну скаргу вимога представника відповідача щодо вирішення питання про розподіл судових витрат по справі не може бути розцінена як заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат в розрізі ч.7 ст.139 КАС України.

По-перше, така заява носить загальний і неконкретизований характер.

По-друге, із змісту цієї заяви не видається за можливе визначити суму судових витрат (зокрема, витрат на правову допомогу), яку представник відповідача просить відшкодувати; факт представлення доказів несення витрат на правову допомогу не спростовує вказані твердження.

Таким чином, зазначення у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу узагальненої вимоги про стягнення судових витрат (яка може потребувати подальшого уточнення), без чітких вимог не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань, апеляційний суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Також представлені документи на підтвердження витрат на правову допомогу колегія суддів оцінює критично, оскільки серед вказаних документів відсутні документи на повноваження представника відповідача на участь в апеляційному розгляді, при цьому долучений ордер на надання правничої допомоги стосується зовсім іншої справи.

За таких умов апеляційний суд вважає, що відповідач не заявив вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, а також не довів фактичне понесення таких витрат, через що така заява не може бути задоволена.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про безпідставність заявленого позову та відсутність підстав для його задоволення, із вищевказаних мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Також в порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Волинській обл.

Керуючись ст.139, ч.2 ст.167, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.10.2024р. в адміністративній справі № 140/8727/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Волинській обл.

У задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 02.06.2025р.