Справа № 480/6877/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 р.Справа № 480/6877/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2024, (головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, повний текст складено 20.12.24) по справі № 480/6877/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про визнання протиправними і скасування наказів, визнання протиправною бездіяльності, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі по тексту - ГУНП в Сумській області) Петра Токаря №904 від 12.07.2024 "Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського відділення поліції №4 (м. Суми) Сумського РУП»;

- визнати протиправним та скасувати Наказу від 18.07.2024 №306 о/с «По особовому складу» відповідно до якого, на підставі п.6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 19.07.2024;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача по не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням від 11.06.2024;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 1237,81 грн. за кожен день вимушеного прогулу з 19.07.2024 по день ухвалення рішення;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 гривень.

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУНП в Сумській області Петра Токаря №904 від 12 липня 2024 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського відділення поліції № 4 (м. Суми) Сумського РУП».

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУНП в Сумській області Петра Токаря №306 о/с «По особовому складу», яким відповідно до пункту 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області з 18 липня 2024 року.

Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Сумській області щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням від 11 червня 2024 року.

Стягнуто з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 липня 2024 року по 12 грудня 2024 року в загальній сумі 120923,4 гривні.

Стягнуто з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 гривень.

Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього грошового забезпечення за один місяць в сумі 24511,5 грн. допущено до негайного виконання.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

ГУНП в Сумській області, не погодившись з рішення суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, відповідно до якої відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Судом не враховано, що позов подано особою, яка не має права його підписувати, справу розглянуто по суті за відсутності відповідних повноважень адвоката на представлення інтересів позивача.

Також зазначає, що судом не надано оцінки іншим порушенням позивача, встановленим під час дисциплінарного провадження, а отже помилково скасовано спірні накази.

Окрім того, в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.07.2024 по 12.12.2024, вважає, що судом не вірно визначено дату поновлення на посаді, а також в зв`язку з цим розмір середнього заробітку.

Вказує на те, що сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. не відповідає вимогам розумності і співмірності.

Зазначає, що наданий договір про надання правничої допомоги в адміністративній справі не свідчить про надання позивачу у даній справі правничої допомоги, оскільки укладений з його дружиною, а тому відсутні правові підстави для стягнення вказаних витрат.

Також посилається на не наведення судом першої інстанції мотивів та правових підстав в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням від 11 червня 2024 року. Вважає такі вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що доводи скарги є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив останнє залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вимог наведеної вище норми КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач проходив службу в поліції на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області.

12.07.2024 за наслідками проведеного службового розслідування начальником ГУНП в Сумській області прийнято наказ №904 «Про застосування дисциплінарного стягнення» до поліцейського відділення поліції №4 (м. Суми) Сумського РУП.

Відповідно до вказаного наказу за вчинення дисциплінарного проступку, порушення пп.2.1, 3.1, наказу ГУНП в Сумській області від 15.03.2023 №500 «Про додаткові заходи щодо профілактики порушень службової дисципліни поліцейськими ГУНП», що виразилось у виїзді без дозволу начальника ГУНП в Сумській області за межі території Сумської області, п. 1, 3, 7, 9 розділу ІІ посадових інструкції, у частині неналежного здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; недостатнього ужиття заходів щодо виявлення адміністративних правопорушень, їх припинення та складання відповідних протоколів, не вжиті заходів з доставки ОСОБА_2 для відбування адміністративного покарання, що призвело до порушення ч.1, п.1, 4 ч.3 ст.1, ч.1 та 2 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, порушення вимог п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги поліцейського, текст якої закріплено ст.64 Закону України «Про Національну поліцію», на підставі ст. ст. 11, 12, 13, 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, вирішено застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.

18.07.2024 начальником ГУНП в Сумській області видано наказ №306 о/с «По особовому складу» відповідно до якого, на підставі п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції позивача.

Позивач, не погодившись з вищевказаними наказами відповідача, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а також вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, звернувся з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дозволу на звільнення зі служби та виїзду за межі міста для явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки позивач не зміг отримати у зв`язку з відмовою відповідача, відтак позивач поїхав на виклик за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте ці факти не були перевірені відповідачем, не надано їм оцінку, а тому передчасно позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби.

Судом поновлено позивача на посаді з 18 липня 2024 року та стягнуто з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 липня 2024 року по 12 грудня 2024 року в загальній сумі 120 923,4 грн.

Також суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність ГУНП в Сумській області щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням від 11 червня 2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції (ч.1 ст.17 Закону №580-VIII).

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст.60 Закону №580-VIII).

Верховний Суд у постанові від 07.03.2019 справа №819/736/18 (пункт № 60) та у постанові від 05.03.2020 справа №815/4478/16 (пункт №48) встановив, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.19 Закону № 580-VIII встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі по тексту - Дисциплінарний статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Згідно ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України Про Національну поліцію, зобов`язує поліцейського: Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Згідно з частиною першою статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Частинами першою, другою, третьою статті 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до частини першої - четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, медіа (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до частини першої статті 19 Дисциплінарного статуту у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Висновок підписується всіма членами дисциплінарної комісії, що проводила розслідування. Члени дисциплінарної комісії мають право на окрему думку, що викладається письмово і додається до висновку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану та особливості доведення до поліцейського наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності визначені ст. ст. 29, 30 Дисциплінарного статуту, згідно яких, у разі встановлення за результатами службового розслідування в діях поліцейського дисциплінарного проступку видається письмовий наказ про застосування до нього одного з видів дисциплінарного стягнення з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Отже, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є вчинення дисциплінарних проступків, зокрема, невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини працівника органів поліції, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення серед установлених законом.

Як встановлено з висновку службового розслідування за фактом можливих порушень службової дисципліни з боку позивача за вчинення дисциплінарного проступку, порушення пунктів 2.1, 3.1 наказу ГУНП в Сумській області від 15.06.2023 №500 «Про додаткові заходи щодо профілактики порушень службової дисципліни поліцейськими ГУНП», що виразилося у виїзді без дозволу начальника ГУНП в Сумській області за межі території Сумської області, пунктів 1,3,7, 9 розділу ІІ посадових інструкцій, у частині неналежного здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; недостатнього ужиття заходів щодо виявлення адміністративних правопорушень, їх припинення та складання відповідних протоколів, не вжитті заходів з доставки ОСОБА_2 для відбування адміністративного покарання, що призвело до порушення частини 1, пунктів 1, 4, частини 3 статті 1, частин 1 та 2 статті 5 Дисциплінарного статуту, порушення вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги поліцейського, текст якої закріплено статтею 64 Закону України "Про Національну поліцію", на підставі статей 11, 12, 13, 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, вирішено застосувати до нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.

По суті виявлених порушень, що стали підставою для звільнення позивача зі служби в поліції, судом встановлено наступне.

Згідно матеріалів службового розслідування, пунктами 2.1, 2.2 пункту 2 наказу ГУНП в Сумській області від 15.06.2023 №500 «Про додаткові заходи щодо профілактики порушень службової дисципліни поліцейськими ГУНП в Сумській області» визначено, що поліцейським як на службі так і поза службою заборонено порушувати Присягу поліцейського, текст якої закріплено статтею 64 Закону України "Про Національну поліцію", обов`язки поліцейського, визначені статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", Дисциплінарним статутом Національної поліції України, Правилами етичної поведінки поліцейських, посадовими інструкціями та вимогами наказу Національної поліції України від 23.09.2016 №920 «Про заходи щодо укріплення службової дисципліни в органах Національної поліції України».

28.06.2024 начальник УКЗ ГУНП в Сумській області полковник поліції Сіняєв О.М. доповів начальнику ГУНП в Сумській області рапортом про надходження до УКЗ ГУНП в Сумській області рапорту Марченка В.М. про надання йому додаткової оплачуваної відпустки за 2024 рік (як учаснику бойових дій) тривалістю 14 днів, з 17.06.2024 по 30.06.2024 без виїзду за межі Сумської області та рапорту про звільнення за власним бажанням з 01.07.2024 до якого додав копію рекомендаційного листа військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2024 № 1267/2643, та повістки ІНФОРМАЦІЯ_1 №0683 від 25.06.2024, для отримання яких ОСОБА_1 міг виїжджати за межі Сумської області без відповідного погодження з начальником ГУНП в Сумській області.

Наказом ГУНП в Сумській області від 28.06.2024 №521 призначено службове розслідування.

В ході службового розслідування встановлено, що відповідно до тексту вищевказаного рекомендаційного листа, працівниками Військової частини НОМЕР_1 попередньо вивчено та відібрано кандидата для проходження військової служби за контрактом солдата запасу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який планується на посаду оператора - топогеодезиста відділення управління 1 артилерійського взводу 3 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону, шпк «солдат», ВОС - 600543А/948.

Відповідно до повістки ІНФОРМАЦІЯ_1 №0683 від 25.06.2024, позивачу належить з`явитися для уточнення військово-облікових даних до ІНФОРМАЦІЯ_1 «до виклику» о 10:00 в каб. №309.

Під час опитування в ході проведення службового розслідування позивач пояснив, що йому в телефонному режимі військовослужбовець, дані якого не назвав, запропонував проходження служби за контрактом в НОМЕР_2 ОАБР, на що він погодився. Приблизно 11.06.2024 йому надіслали фото рекомендаційного листа, після чого він звернувся до кадрового співробітника Сумського РУП, написав рапорт про звільнення з поліції за власним бажанням, для погодження якого звернувся до начальника ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП майора поліції ОСОБА_3 . Останній відмовився погоджувати звільнення ОСОБА_1 .

Під час перебування у відпустці позивачу зателефонував працівник ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомив про необхідність з`явитись для проходження військово - лікарської комісії.

25.06.2024 позивач прибув до вказаного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, пройшов військово - лікарську комісію, став на військовий облік та отримав повістку "прибуття до виклику". Тобто, йому можуть в будь-який момент зателефонувати і він повинен поїхати для подальшого проходження служби в АДРЕСА_1 .

Прибувши за місцем мешкання, позивач рекомендованим листом через «Укрпошту» на ім`я начальника ГУНП в Сумській області направив рапорт на звільнення з поліції від 11.06.2024, долучивши до нього копії повістки та рекомендованого листа.

ОСОБА_1 зазначив, що подаючи рапорт про відпустку не вказував про виїзд до м. Тернопіль, оскільки не знав, що виникне така необхідність. Перед поїздкою в м. Тернопіль безпосереднього керівника та начальника ГУНП в Сумській області не повідомляв. Заперечив наявність в його діях дисциплінарного проступку, а саме залишення без дозволу території Сумської області, оскільки законодавством не передбачено заборон виїжджати за межі Сумської області під час соціальної відпустки учасника бойових дій. Додав, що має намір звільнитись зі служби в поліції, оскільки під час дії воєнного стану на території України, служба в ЗСУ є пріоритетною.

Опитані в ході проведення службового розслідування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали пояснення з приводу обставин події, зазначивши, що позивач не повідомляв їм про свої наміри покинути територію Сумської області та це питання з ними не узгоджував.

Таким чином службовим розслідуванням встановлено, що позивач, будучи у відпустці без будь-якого погодження, виїжджав за межі Сумської області.

Пунктом 3.1 наказу ГУНП в Сумській області від 15.06.2024 № 500 «Про додаткові заходи щодо профілактики порушень службової дисципліни поліцейськими ГУНП», з яким позивач ознайомлений під підпис, що підтверджується копією відомості про ознайомлення поліцейських ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП, кожного поліцейського в усіх випадках, як пов`язаних так і не пов`язаних з виконанням службових обов`язків, зобов`язано виїжджати за межі Сумської області виключно за погодженням з начальником ГУНП в Сумській області, до населених пунктів Сумської області - за погодженням з безпосереднім керівником.

Відтак, відповідач вважав, що дії позивача призвели до порушення ним вимог пп.2.1, 3.1 наказу ГУНП в Сумській області від 15.06.2023 №500, що є дисциплінарним проступком.

В контексті наведеного вище, колегія суддів зазначає, що підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні службової дисципліни та означає недотримання Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів, інших нормативно-правових актів та Присяги.

Питання про наявність підстав для накладення на працівника поліції дисциплінарного стягнення з`ясовується під час службового розслідування.

Правова оцінка правильності рішення про притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності повинна фокусуватися насамперед на тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно в діях працівника поліції є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів зазначає, що адміністративний суд в силу вимог ч.3 ст.2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

У свою чергу, суб`єкт владних повноважень повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями й документами.

В основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки.

Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, слідує, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.

Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен врахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо. Одночасно з цим, застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в Національній поліції України є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Стосовно правової оцінки правильності й обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то вона повинна фокусуватися насамперед на такому: чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України; чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення; чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення; чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.

Сутність дисциплінарного проступку полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Під вчинками, що підривають авторитет працівника Національної поліції, розуміються протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою, у зв`язку з виконанням службових обов`язків або не пов`язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника, що мають бути доведені у визначеному порядку.

При цьому, самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби.

Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд в постанові від 09.02.2022 у справі №160/12290/20 наголосив на тому, що будь-які фактори, у тому числі суспільний резонанс навколо відповідних подій, не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку під час прийняття рішення діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України та не виключає необхідність з`ясувати і встановлювати саме наявність складу дисциплінарного проступку в діяннях поліцейського.

До того ж, в адміністративному судочинстві діє презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень, згідно з якою на останнього покладається обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту ст. ст.17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу.

Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України.

Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2019 №1-р(ІІ)2019 з огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави.

Отже, статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.

Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який станом на час розгляду справи триває, відповідно до якого Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування необхідно запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується наявним в матеріалах справи посвідченням (а.с.62), з 17 по 30 червня 2024 року перебував у додатковій відпустці, наданої як учаснику бойових дій, згідно наказу ГУНП в Сумській області від 06.06.2024 №704, під час якої вибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перебуваючи у відпустці, позивач подав на ім`я начальника ГУНП в Сумській області рапорт від 11.06.2024 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням у зв`язку із подальшим проходженням служби в Збройних Силах України за контрактом з 01.07.2024, до якого додав копію рекомендаційного листа та повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В контексті наведеного вище, колегія суддів враховує зміни, які були внесені в Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а саме в статтю 23 - відстрочка від мобілізації, в яких передбачалось в редакції Закону від 19.04.2024, що право на відстрочку від мобілізації мають працівники Нацональної поліції України, проте в редакції закону від 18.05.2024 працівники Національної поліції вже втратили таке право на відстрочку і відповідно із спеціального обліку перейшли на загальний.

З матеріалів справи слідує, що враховуючи відсутність підстав для відстрочки від військової служби та відсутність бронювання, на виконання конституційного обов`язку по захисту Батьківщини, позивач прийняв пропозицію командування НОМЕР_2 ОАБР (Військова частина НОМЕР_1 ) на проходження військової служби за контрактом.

Отримавши рекомендаційний лист командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2024 (а.с.60) та повістку до ІНФОРМАЦІЯ_1 №0683 від 25.06.2024 (а.с.61), відповідно до якої позивачу належало з`явитись до вказаного територіального центру для уточнення військово - облікових даних до виклику о 10:00 год., позивач, як вже зазначалося вище, звернувся до кадрового співробітника Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області та написав рапорт про звільнення за власним бажанням з органів Національної поліції, а після цього звернувся із цим рапортом до начальника ВП №4 з проханням поставити резолюцію та скерувати рапорт на начальника ГУНП в Сумській області.

Однак, позивач отримав відмову від керівництва в погодженні рапорту, подачі його до вищого керівництва та у його прийнятті.

При цьому, через декілька днів позивачу зателефонували з ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомили про необхідність явки по повістці.

Відповідно до приписів ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці.

Оскільки позивачем не було отримано дозвіл на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, проте враховуючи вимоги наведеної вище норми Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також передбачену ст.210-1 КУпАП та ст.336 КК України адміністративну та кримінальну відповідальність за неявку по повістці, колегія суддів зазначає, що позивач мав обов`язок прибути за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що останнім і було зроблено 25.06.2024.

Колегія суддів приходить до висновку про не врахування відповідачем під час дисциплінарного провадження наявності обґрунтованих та об`єктивних підстав у позивача для залишення ним меж території Сумської області без дозволу начальника ГУНП в Сумській області, та, як наслідок, передчасності висновків про наявність дисциплінарного проступку та підстав для його звільнення зі служби в поліції.

Зазначаючи про порушення позивачем вимог п.2.1 наказу ГУНП в Сумській області від 15.06.2023 №500 «Про додаткові заходи щодо профілактики порушень службової дисципліни поліцейськими ГУНП» та процитувавши положення нормативно - правових актів відповідач зробив висновок про порушення позивачем присяги, фактично не зазначивши чітко, в чому саме полягало порушення останнім присяги.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що скасувавши оспорювані накази відповідача, суд першої інстанції фактично надав оцінку лише порушенню позивачем пунктів 2.1, 3.1 наказу ГУНП в Сумській області від 15.06.2023 №500 «Про додаткові заходи щодо профілактики порушень службової дисципліни поліцейськими ГУНП», при цьому не надавши правової оцінки іншим підставам, які слугували підставою для притягнення позивача дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції, а саме порушенню позивачем п. 1, 3, 7, 9 розділу ІІ посадових інструкції, у частині неналежного здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; недостатнього ужиття заходів щодо виявлення адміністративних правопорушень, їх припинення та складання відповідних протоколів, не вжиті заходів з доставки ОСОБА_2 для відбування адміністративного покарання, що вказує на необхідність зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Так, відповідач посилався на факт складання позивачем за ст.130 КУпАП двох протоколів про адміністративні правопорушення у відношенні гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 та закриття провадження у справі щодо вказаних осіб постановами Сумського районного суду Сумської області (справи №587/1379/24, №587/1542/24) на підставі ст.247 КУпАП.

Водночас, надаючи цьому правову оцінку таким обставинам, колегія суддів зазначає, що притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності має ґрунтуватися на беззаперечних доказах, а така відповідальність виникає лише у разі вчинення дисциплінарного проступку.

В даному випадку факт закриття судом провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі ст.247 КУпАП не може достеменно свідчити про факт порушення поліцейським, який склав відповідний матеріал, службової дисципліни та бути автоматичною підставою для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, за відсутності належних доказів порушення службової дисципліни (неналежного виконання своїх службових обов`язків).

Наведене вище узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №11-164сап21, а також в постанові Верховного Суду від 01.04.2021 у справі №560/724/19 в подібних правовідносинах.

Окрім того, колегія суддів додатково звертає увагу на те, що навіть у висновку службового розслідування дисциплінарною комісією зазначено про не встановлення порушення службової дисципліни позивачем під час складання адміністративних матеріалів 26.04.2024 відносно гр. ОСОБА_5 .

Щодо посилань відповідача на невжиття позивачем заходів з доставки ОСОБА_2 для відбування адміністративного покарання.

Так, відповідачем зазначено, що 12.04.2024 позивач отримав на виконання постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 05.01.2024 у справі №587/26/23, якою на гр. ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком 15 діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років та з конфіскацією транспортного засобу, який є у приватній власності гр. ОСОБА_2 . Станом на 02.07.2024 вказана постанова позивача не виконана, що свідчить про порушення останнім п. 9 розділу ІІ посадових інструкцій.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з наявної в матеріалах справи посадової інструкції інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області встановлено, що саме начальник сектору доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення (п.9 розділу ІІ) (т.1, а.с.133).

Окрім того, приписи ст.259 КУпАП передбачають, що доставка осіб, які вчинили адміністративні правопорушення покладена на органи поліції з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення.

В той же час позивачу в провину ставиться недоставлення особи, яка вже визнана судом винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення та на яку накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту.

При цьому, слід зауважити, що на законодавчому рівні належним чином не врегульовано порядок виконання рішень суду про застосування адміністративного арешту, в частині того, хто саме має доставляти осіб для відбуття адміністративного арешту.

Відтак, наведене вище вказує на необґрунтованість та недоведеність посилань відповідача про невжиття позивачем заходів з доставки гр. ОСОБА_2 для відбування адміністративного покарання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем у ході службового розслідування було допущено суттєві порушення норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та не було належним чином доведено факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку, внаслідок чого прийнято протиправні накази, які є предметом оскарження у даній справі.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспорюваних наказів відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, всупереч вимогам чинного законодавства.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірності власних рішень (оспорюваних наказів), що є предметом оскарження у даній справі

Доводи апеляційної скарги, що при застосуванні до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, а саме звільнення зі служби в поліції, відповідач діяв в порядку, у межах та спосіб, що передбачені законодавством, що вказує на правомірність оспорюваних наказів відповідача, є необґрунтованими та суперечать наведеним вище висновкам суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про визнання протиправними та скасування наказів начальника ГУНП в Сумській області Петра Токаря №904 від 12 липня 2024 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського відділення поліції № 4 (м. Суми) Сумського РУП» та №306 о/с «По особовому складу», яким відповідно до пункту 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції № 4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області.

В зв`язку із скасування наказів про звільнення, судом першої інстанції поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області з 18 липня 2024 року.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо визначення дати поновлення на посаді, та відповідно періоду та розміру середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.2 ст.77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Наказом начальника ГУНП в Сумській області Петра Токаря від 18.07.2024 №306 о/с "По особовому складу" позивача 18.07.2024 звільнено зі служби в поліції.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного суду від 24.10.2019 у справі № 821/1226/16, від 10.09.2020 у справі № 806/1149/16, від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19 день звільнення працівника є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня.

Тобто, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Аналогічний правовий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №560/796/17.

Відтак, наведене вище вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поновлення позивача на посаді з 18 липня 2024, а не з 19 липня 2024 (наступного дня за днем звільнення зі служби в поліції).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.07.2023 року у справі №260/136/20.

Таким чином, зазначене вказує на необхідність зміни рішення суду першої інстанції шляхом викладення абзацу четвертого резолютивної частини цього рішення в редакції цієї постанови, поновивши ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 19 липня 2024 року.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до довідки ГУНП в Сумській області про доходи ОСОБА_1 від 12.08.2024 №29/1744 (т.1, а.с.178) встановлено, що середньоденна заробітна плата складає 817,05 грн.

Як вже зазналося вище, позивач підлягає поновленню на посаді з 19 липня 2024 року.

Оскільки час вимушеного прогулу позивача становить 147 календарних днів, сума середнього грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу має складати 120 106, 35 грн. (817,05 грн. х 147 календарних днів).

Отже, судом першої інстанції помилково розраховано період за який підлягає стягненню на користь позивача середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та його загальна сума, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом викладення абзацу шостого резолютивної частини цього рішення в редакції цієї постанови, стягнувши з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 19 липня 2024 року по 12 грудня 2024 року в загальній сумі 120 106, 35 грн. (сто двадцять тисяч сто шість гривень тридцять п`ять копійок).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для виплати позивачу середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, з посиланням на ч.3 ст.119 К3пП України, колегія суддів вважає безпідставними.

Судом встановлено, що позивач 23.07.2024 уклав контракт про проходження військової служби.

Нормою ч.3 ст.119 К3пП України (в редакції станом на час спірних правовідносин) з роботодавця державою знято обов`язок по виплаті працівнику середньої заробітної плати, який проходить військову службу за контрактом.

Колегія суддів зазначає, що ч.2 ст.235 КЗпП України, яка передбачає виплату середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Відтак, в спірних правовідносинах, судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права, а посилання скаржника на приписи ч.3 ст.119 КЗпП України, є необґрунтованими.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльність ГУНП в Сумській області щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням від 11 червня 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки оспорювані накази, якими позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено зі служби в поліції є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, суд першої інстанції вважав, що задоволення вказаних вимог є належним способом поновлення порушеного права позивача.

Як вже зазначалося вище, позивач, перебуваючи у відпустці, подав на ім`я начальника ГУНП в Сумській області рапорт від 11.06.2024 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням у зв`язку із подальшим проходженням служби в Збройних Силах України за контрактом з 01.07.2024, до якого додав копію рекомендаційного листа та повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом від 01.07.2024 №2730/12/2/01-2024 позивача повідомлено про те, що питання про його звільнення зі служби в поліції буде розглянуто з урахуванням строків, визначених п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29 липня 1991 р. №114 (далі по тексту - Положення №114), про що буде поінформовано останнього.

Надаючи правову оцінку таким судженням відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.60 Закону №580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Приписами п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до п.68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Водночас, колегія суддів зазначає, що приписами п.2 Загальної частини (І) Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/200 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку громадяни проходять військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Як вже зазначалося вище, позивачем в рапорті про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням зазначено причиною такого звільнення проходженням служби в Збройних Силах України за контрактом, який надалі був укладений, що підтверджується матеріалами справи.

В даному випадку необхідність проходження військової служби в період воєнного стану на підставі контракту, в умовах військової агресії російської агресії проти України, слід вважати поважною причиною для задоволення вказаного рапорту.

Відтак, необґрунтованим є відстрочення відповідачем поставленого в цьому рапорті питання позивача щодо звільнення його зі служби в поліції, посилаючись на приписи п.68 Положення №114, не враховуючи наведеного вище.

Отже, вказані обставини свідчать про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням від 11 червня 2024 року та правильність відповідних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволених судом таких вимог, оскільки під час розгляду рапорту позивача про звільнення зі служби в поліції відповідач діяв у порядку та спосіб, що визначений чинним законодавством, є такими, що підлягають відхиленню, оскільки не спростовують правильності висновків суду.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог п.3 ч.4 ст.246 КАС України, оскільки судом не наведено мотивів задоволення позову та правових підстав визнання бездіяльності відповідача протиправною, то колегія суддів зазначає, що в розумінні приписів ч.3 ст.317 КАС України наведені скаржником підстави не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною 3 ст.132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, ч.7 ст.139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі №813/2241/18.

Судом встановлено, що позивач (його представником) на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав: договір про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 25 липня 2024 (т.1, а.с.81); ордер про надання правничої допомоги Серії ВМ №1053047 від 03.08.2024 (т.1, а.с.29), квитанцію адвокатського об`єднання «Веріта груп» №105 від 16.11.2024 (т.1, а.с.196).

Зі змісту зазначеного вище договору, укладеного між адвокатським об`єднанням «Веріта груп» в особі керуючого партнера адвоката Молібог Ю.М. (адвокат) і Марченком В.В., в особі дружини ОСОБА_7 (клієнт), за умовами якого адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма, без обмежень, правами представника, які передбачені КАС України, у зв`язку із зверненням клієнта до суду у справі про визнання протиправними наказів про притягнення до відповідальності, зміни формулювання причини звільнення та моральної шкоди (п.1.1). Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до завершення розгляду справи зазначеної в п.1.1 даного договору в суді першої інстанції (п.3.1). Всього гонорар складає 20 000, 00 грн. (двадцять тисяч гривень) та складається із вартості консультування, вивчення документів для підготування участі у справі, участь у судових засіданнях, складання, направлення та подання документів по суті спору тощо (п.4.1). За прийняття доручення згідно цього договору до виконання гонорар виплачується повністю (п.4.3).

Відповідно до ордеру про надання правничої допомоги серії ВМ №1053047 від 03.08.2024, на підставі договору про надання правничої допомоги від 25.07.2024, адвокат Молібог Ю.М. надає правничу допомогу позивачу у Сумському окружному адміністративному суді. Договором про надання правничої допомоги повноваження адвоката не обмежуються.

Згідно квитанції адвокатського об`єднання «Веріта груп» №105 від 16.11.2024 вказаним об`єднанням, в особі керуючого партнера - адвоката Молібог Ю.М., отримано грошові кошти в розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень) від позивача за надання професійної правничої допомоги по справі №480/6877/24 відповідно до договору про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 25.07.2024.

Так, адвокатом Молібог Ю.М. на виконання договору про надання правничої допомоги складено та підписано позовну заяву, письмові пояснення, запити, прийнято участь в судовому засіданні.

При вирішенні питання щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу слід враховувати, те, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У цій постанові (№922/1964/21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як встановлено з відзиву на адміністративний позов, відповідач скористався правом на подання заперечення, в якому висловив незгоду із заявленим позивачем розміром витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 року у справі №826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

Колегія суддів зазначає, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі №320/3271/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 року у справі №826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

Отже, колегія суддів вважає, що визначена судом першої інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є співмірною та розумно обґрунтованою із складністю даної справи.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом першої інстанції приписів ч. ч. 7, 9 ст.139 КАС України, а також те, що визначена останнім сума таких витрат не відповідає вимогам розумності та співмірності, є необґрунтованими та суперечать висновкам суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про підписання позову неповноважною особою.

Апелянт зазначає, що позов підписано Молібог Ю.М., яка не має повноважень на вчинення дій від імені ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.57 КАС України представником у суді може бути адвокат.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Колегія суддів зазначає, що позов підписано Молібог Ю.М., в підтвердження повноважень надано ордер про надання правничої допомоги Марченко В.М. за договором про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 25.07.2024.

Відповідно ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правничої допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах.

В матеріалах справи міститься заява позивача від 16.11.2024, в якій останній, враховуючи неможливість особистого звернення до адвоката через проходження військової служби, підтверджує, що на його прохання та в його інтересах дружина ОСОБА_7 25.07.2024 уклала з адвокатським об`єднанням «Веріта груп» договір про надання правничої допомоги (т.1, а.с.204).

Із договору про надання правничої допомоги від 25.07.2024 вбачається, що він укладений між позивачем, в особі його дружини ОСОБА_7 , та адвокатським об`єднанням «Веріта груп» в особі керуючого партнера адвоката Молібог Ю.М. в інтересах позивача, з приводу надання останньому правничої допомоги у зв`язку із зверненням до суду у справі про визнання протиправними наказів про притягнення до відповідальності.

Матеріали справи підтверджують, що дії по вказаному договору вчинялися адвокатом виключно в інтересах позивача.

На виконання умов укладеного договору, позивачем сплачено грошові кошти за надання професійної правничої допомоги у даній справі.

Отже, зазначені обставини свідчать, що позов подано та підписано повноважною особою, правнича допомога надана позивачу, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення на його користь понесених витрат на таку допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Пунктом 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Згідно п.п. 1, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 ст.317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні, з викладенням мотивувальної частини, а також абзацу четвертого та шостого резолютивної частини цього рішення в редакції цієї постанови, поновивши ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 19 липня 2024 року та стягнувши з ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19 липня 2024 року по 12 грудня 2024 року в загальній сумі 120 106, 35 грн. (сто двадцять тисяч сто шість гривень тридцять п`ять копійок). В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 по справі №480/6877/24 змінити, виклавши мотивувальну частину, а також абзац четвертий та шостий резолютивної частини цього рішення в редакції цієї постанови.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №4 (м. Суми) Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 19 липня 2024 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19 липня 2024 року по 12 грудня 2024 року в загальній сумі 120 106, 35 грн. (сто двадцять тисяч сто шість гривень тридцять п`ять копійок).

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 по справі №480/6877/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді О.В. Присяжнюк А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 02.06.2025 року