Справа № 160/13174/25
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

02 червня 2025 р.Справа № 160/13174/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Луніна О.С., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_1 про визнання дій нотаріуса протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

07.05.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_1 в якій просить суд:

- визнати протиправними дії державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рикової Тетяни Валентинівни, які полягають в тому, що ОСОБА_1 як дійсному спадкоємцю відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за чинним заповітом 17.06.2022, о вирішення справи №755/8281/21 судом, о 09:45:17 нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 2-323, особі невизначеній в чинному неоспореному в судовому порядку заповіті, посвідченому Кульбідою Н.М. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 03.09.2013 о 14 годині 20 хвилин за реєстровим номером №1633, заповідачки ОСОБА_2 1925 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- зобов`язати державного нотаріуса вжити заходів щодо усунення порушення;

- врегулювати правовідносини своїм рішенням;

- стягнути з державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рикової Тетяни Валентинівни судовий збір на користь позивача.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду:

- уточненої позовної заяви з чітким визначенням позовних вимог;

- обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням причин поважності пропуску цього строку та наданням відповідних доказів.

22.05.2025 на виконання ухвали суду від 13.05.2025 заявником надіслано до суду уточнену позовну заяву в якій заявник просить суд:

- визнати протиправними дії державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рикової Тетяни Валентинівни, які полягають в систематичному порушенні законодавства та в тому, що ОСОБА_1 як дійсному спадкоємцю відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за чинним заповітом 24.04.2021, 28.03.2024 та 22.04.2025, який 20.03.2019 згідно о ч.4 ст.1254 ЦК України відновив свою чинність та за шість років не був оскаржений в судовому порядку, судового рішення щодо визнання недійсним заповіту №1633 не існує та протягом останніх трьох років спливли всі строки позовної давності;

- визнати протиправною нотаріальну дію державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рикової Тетяни Валентинівни вчинену 17.06.2022 до вирішення справи №755/8281/21 судом, о 09:45:17 нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 2-323, особі невизначеній в чинному неоспореному в судовому порядку заповіті, посвідченому Кульбідою Н.М. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 03.09.2013 о 14 годині 20 хвилин за реєстровим номером №1633, заповідачки ОСОБА_2 1925 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- скасувати нікчемне свідоцтво про право на спадщину серія та номер 2-323 від 17.06.2022 громадянину ОСОБА_1 1957 року народження який не мав права на спадкування бо не визначений у чинному заповіті посвідченому Кульбідою Н.М. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 03.09.2013 о 14 годині 20 хвилин за реєстровим номером №1633.

Дослідивши уточнений позов суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, чинне процесуальне законодавство, а саме КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

При цьому, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели рішення чи управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 по справі № 560/1218/15-а.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, та наголошено позивачем, позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на незгоді останнього з діями державного нотаріуса, які, на думку позивача, спрямовані на перешкоджання реалізації конституційного права на спадок і реалізації реєстрації права власності на спадкове майно.

Згідно зі ст.1216, ст.1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до п.п.4.16 п.4 гл.10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п.4.19 п.4 гл.10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, враховуючи наведене, позовна заява, предметом якої є намагання сторони реалізувати право на спадщину, свідчить, що позивач звернувся до суду з вимогами саме про захист цивільних прав.

Водночас, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із відносин спадкування, має не публічний, а приватно - правовий характер, та, як наслідок, не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, цивільні права позивача підлягають судовому захисту в порядку цивільного судочинства, адже у даному випадку наявний спір про право, та у жодному разі не спір між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, а отже не є публічно-правовим, та відповідно належить до цивільної юрисдикції, оскільки саме суть правовідносин (зміст та характер спору) є вирішальною під час віднесення справи до цивільної чи адміністративної юрисдикції, а не суб`єктний склад та участь суб`єкта владних повноважень, який сам по собі не визначає спір як публічно-правовий і не відносить до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за його участю. До того ж, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Суд вказує, що однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового права та інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений загрозою порушення приватного права та інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Саме такий правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року в справі №14-109цс18.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (ч.6 ст.170 КАС України).

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративний справі.

Керуючись ст.ст. 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутись до суду за захистом порушеного права в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна