Справа № 520/35449/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 р. Справа № 520/35449/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., повний текст складено 17.02.25 по справі № 520/35449/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі ГУ ПФУ в Київській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Київській області від 19.12.2024 № 43 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 ;

зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області призначити та виплачувати з 12.12.2024 ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника померлого чоловіка ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що необхідною умовою для призначення особам пенсії у зв`язку з втратою годувальника є досягнення пенсійного віку, передбаченого зазначеною ст. 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закону України № 1058-IV). Разом з тим, наявність достатнього страхового стажу не є обов`язковим з огляду на вимоги означеного закону. Зазначає, що на момент звернення (12.12.2024) за призначенням пенсії по втраті годувальника, ОСОБА_1 досягла необхідного пенсійного віку, визначеного ст. 26 Закону України № 1058-IV.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Київській області від 19.12.2024 № 43 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ПФУ в Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника померлого чоловіка ОСОБА_2 ..

Відмовлено в задоволені інших позовних вимог.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з ГУ ПФУ в Київській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір 484.48 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника мають непрацездатні члени сім`ї, зокрема, дружина, якщо вона досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України № 1058-IV, або є особою із інвалідністю або досягли віку 65 років. Пенсійний вік, визначений частиною 1 статті 26 Закону України № 1058-IV становить 60 років. Пенсійний вік, визначений частиною 2 статті 26 Закону України № 1058-IV становить 63 роки. Вік заявниці 60 років. Необхідний страховий стаж, визначений частиною 1 статтею 26 Закону України № 1058-IV становить 31 рік. Необхідний страховий стаж, визначений частиною 2 статті 26 Закону України № 1058-IV в період з 01.01.2027 по 31.12.2027 становить від 24 до 34 років. Страховий стаж годувальника становить 41 рік 9 місяців 27 днів. Страховий стаж заявниці становить 20 років 7 місяців 8 днів. Вказує, що до страхового стажу заявниці зараховано всі періоди. Також зазначає, що на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України позивач не перебуває та пенсію не отримує.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 15.10.1983 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 (актовий запис № 1468), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.11.2024 станом на 19.10.2022 (дата смерті годувальника) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали за однією адресою, що не оспорюється відповідачем у рішенні про відмову в призначенні пенсії.

12.12.2024 ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Рішенням ГУ ПФУ в Київській області № 43 від 19.12.2024 за принципом екстериторіальності позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону України № 1058-IV у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Не погодившись з рішенням пенсійного органу, позивач звернулась з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що необхідною умовою для призначення особам пенсії у зв`язку з втратою годувальника є досягнення ними пенсійного віку, передбаченого зазначеною ст. 26 Закону України № 1058-IV. Разом з тим, наявність достатнього страхового стажу не є обов`язковим з огляду на вимоги означеного закону. Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення (12.12.2024) за призначенням пенсії по втраті годувальника, ОСОБА_1 досягла необхідного пенсійного віку, визначеного ст. 26 Закону України № 1058-IV, а отже має право на отримання пенсії по втраті годувальника.

Не погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон України № 1058-IV).

Частиною першою статті 9 Закону України № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Так, згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 по 21 лютого 2014 за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Частиною 2 ст. 36 Закону України № 1058-IV встановлено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно з приписами статті 26 Закону України № 1058-VІ особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом частини 1 статті 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судовим розглядом встановлено, що розрахунком страхового стажу, здійсненим пенсійним органом, підтверджено, що страховий стаж ОСОБА_1 становить : 20 років, 7 місяців, 8 днів, заперечень щодо чого у позовній заяві не висловлено.

Колегія суддів відмічає, що ч. 2 ст. 36 Закону України № 1058-IV виокремлює три категорії непрацездатних членів сім`ї: 1) особи з інвалідністю; 2) особи, які досягли віку 65 років; 3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Отже, законодавець визначив мінімальний вік для набуття особою статусу непрацездатного члена сім`ї 65 років безвідносно до наявного страхового стажу.

У випадку, коли особа не досягла 65-річного віку, вона вважається непрацездатним членом сім`ї у разі її відповідності вимогам, визначеним 26 Закону України № 1058-IV.

Водночас стаття 26 Закону України № 1058-IV диференціює право на призначення пенсії за віком в залежності від віку особи та наявного страхового стажу.

При цьому, використане законодавцем в ч. 2 ст. 36 Закону України № 1058-IV формулювання «особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону» визначає необхідність особи відповідати статті 26 Закону України № 1058-IV не тільки відносно критерію віку, а й мати необхідний мінімальний страховий стаж, який для ОСОБА_1 складає не менше 31 років.

Отже, оскільки на момент звернення із заявою про призначення пенсії позивачка досягла 60-річного віку, при якому необхідний страховий стаж становить 31 рік, а фактично страховий стаж позивачки становив 20 років 7 місяць 8 днів, то відповідачем правомірно відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 , станом на час звернення з заявою про призначення пенсії по втраті годувальника не відповідала вимогам ч. 2 ст. 36 Закону України № 1058-IV щодо мінімального віку та не досягла пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України № 1058-IV в силу відсутності необхідного мінімального страхового стажу не менше 31 років.

Отже, колегія суддів приходить до висновку щодо правомірності та обґрунтованості оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФУ в Київській області від 19.12.2024 № 4, а відтак відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права, за умови дотримання певних умов, передбачених Законом України № 1058-IV, на призначення йому пенсії по втраті годувальника.

Доводи позивача про те, що наявність страхового стажу не є обов`язковою передумовою для призначення пенсії по втраті годувальника є безпідставними та такими, що не відповідають п. 2 ч. 1 ст. 36 Закону України № 1058-IV.

Судом першої інстанції не враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Інші аргументи, зазначені учасниками справи, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

За цим, апеляційна скарга ГУ ПФУ в Харківській області підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 по справі № 520/35449/24 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко