Справа № 460/11888/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/11888/24 пров. № А/857/12569/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судових засідань Клим О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у справі за його адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення 11 год 41 хв,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 03 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС) від 12.09.2024:

№13499/, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (далі ПДФО), на загальну суму 277 832,93 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 222 266,34 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 55566,59 грн;

№13502/ про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 340,00 грн за ПДФО;

№13500/ про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (далі ВЗ), на загальну суму 33152,75 грн, з яких за податковим зобов`язанням 18522,20 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 4630,55 грн;

№13503/ про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 1020,00 грн за платежем адміністративні штрафи та інші санкції;

№13501/ про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 7100,00 грн за платежем адміністративні штрафи та інші санкції.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 у справі №460/11888/24 у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що згідно із відомостями по банківських рахунках ОСОБА_1 у АТ Універсал Банк, АТ Банк Восток, АТ КБ Приватбанк, АТ Акцент-банк та АТ Укрексімбанк загальна сума його кредитового обороту склала 1 234 813,00 грн. Позивач не спростував вказану інформацію, а також не надав пояснень та документального підтвердження щодо правової природи отриманих ним коштів, що вказує на неспроможність документально спростувати висновки податкового органу про отримання ним у 2023 році доходів без їх належного обліку, звітності і оподаткування.

Покликання позивача на нечіткість обставин, зафіксованих у акті перевірки, зокрема щодо того, хто саме знімав готівку з його банківських рахунків судом відхилені, оскільки такі обставини не спростовують факту надходження вказаних сум грошових коштів на банківські рахунки позивача.

Під час розгляду цієї справи судом не встановлено порушень процедури проведення документальної невиїзної перевірки та оформлення акта такої перевірки, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржив ФОП ОСОБА_1 , який просив таке скасувати та задовольнити його позов у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідач у ході судового розгляду не спростував факт відсутності об`єктивних доказів, які б свідчили про те, що обороти по карткових рахунках є саме доходом який є базою для оподаткування. Суд першої інстанції безпідставно ототожнив обсяг прибуткових операцій (кредитовий оборот) з доходом за власним розсудом.

Доказів отримання ОСОБА_1 доходу ні у розмірі 1 234 813,00 грн, ні у розмірі 886 979,11 грн матеріали справи не містять.

Відтак, суд першої інстанції безпідставно погодився із тим, що ОСОБА_1 не нарахований ПДФО 18% та ВЗ 1,5% саме з суми 1 234 813,00 грн.

Суд вважав обґрунтованим висновок контролюючого органу про незберігання та ненадання контролюючому органу первинних документів, однак не зазначив про які документи йдеться.

Інформація, отримана від Національного банку України, не містилася у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, а містилася в окремих листах, які використані як податкова інформація.

На дату складання акту перевірки 09.08.2024 у розпорядженні контролюючого органу був лише лист Національного банку України від 20.03.2024 року, а другий лист ід 09.08.2024 року надійшов до відповідача 20.08.2024 і не міг бути використаний задля мети перевірки.

Наполягає на тому, що не мав документів, які не міг надати на вимогу контролюючого органу, звертав увагу на безпідставність вимоги про декларування при тому що він не отримував неоподаткований дохід на карткові рахунки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ГУ ДПС підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ГУ ДПС у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає її розгляду.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ГУ ДПС було провело документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питань подання до органів ДПС декларації про майновий стан і доходи за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, повноти декларування отриманих доходів та своєчасності сплати до бюджету ПДФО та ВЗ, за результатами якої складено акт від 09.08.2024 №12177/Ж5/17-00-24-05-18/.

Під час перевірки контролюючий орган дійшов висновку про встановлення порушення позивачем:

- підпункту 16.1.3 пункту 16.1 статті 16, пункту 49.1, підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України (далі ПК) через неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2023 рік;

- підпункту 162.1.1 пункту 162.1, пункту 164.1, підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, пункту 179.7 статті 179 ПК через заниження суми податкового зобов`язання з ПДФО, що сплачуються фізичними особами самостійно за результатами річного декларування, у розмірі 222 266,34 грн;

- підпунктів 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК через заниження суми податкового зобов`язання з ВЗ, що сплачується фізичними особами самостійно за результатами річного декларування, у розмірі 18522,20 грн;

- пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пункту 85.2 статті 85 ПК через ненадання контролюючому органу первинних документів;

- підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 ПУ через ненадання контролюючому органу відповіді на письмовий запит про надання інформації.

Вказані висновки обґрунтовані тим, що позивач не подав декларацію про майновий стан і доходи за 2023 рік та не задекларував суму загального річного оподатковуваного доходу за 2023 рік з отриманих переказів від фізичних осіб із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі) у сумі 1 234 813,00 грн, в результаті чого було занижено суму ПДФО у розмірі 222 266,34 грн та суму ВЗ у розмірі 18522,20 грн, а також у зв`язку з ненаданням первинних документів до перевірки, в тому числі на запит контролюючого органу.

21.08.2024 ОСОБА_1 подав ГУ ДПС заперечення на акт перевірки від 08.08.2024 року №12177/Ж5/17-00-24-05-18/, за наслідками розгляду якого висновки контролюючого органу залишено без змін, про що позивача повідомлено листом від 05.09.2024 № 5835/Ж12/17-00-24-05-25.

Відтак, на підставі висновків вказаного акту перевірки ГУ ДПС 12.09.2024 прийняло ППР №13499/, №13502/, №13500/, №13503/, №13501/.

ОСОБА_1 не погодився із правомірністю зазначених ППР ГУ ДПС та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

Як встановлено підпунктом 47.1.2 пункту 47.1 статті 47 ПК, фізичні особи - платники податків та їх законні чи уповноважені представники у випадках, передбачених законом несуть відповідальність за складання податкової звітності.

Підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У відповідності до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами пункту 167.1 статті 167 ПК що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Доходи, визначені статтею 163 ПК, є об`єктом оподаткування військовим збором (пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Ставка військового збору у спірний період становила 1,5 відсотка об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК (підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК).

Відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пп.165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п.165.1 ст.165 Кодексу.

Згідно із пунктом 59.1 статті 59 ПК у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як слідує з матеріалів справи, у період, що підлягав перевірці, позивач на податковому обліку у ГУ ДПС як фізична особа-підприємець або самозайнята особа не перебував та не мав статусу суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (далі Закон №2346-ІІІ) переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Пунктом 1.30 статті 1 цього Закону встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Також пунктом 3.1. глави 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 (далі Інструкція №22), встановлено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Пунктами 33.2 статті 33 Закону № 2346-ІІІ та 3.8 Інструкції №22 передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у документі на переказ, у тому числі за дані, зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу", суті операції, щодо якої здійснюється переказ.

Згідно із пунктами 1.7, 1.8 Інструкції № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі (пункт 2.29 Інструкції № 22).

Право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. У випадку ж, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 сттті 30 Закону №2346-ІІІ).

Відтак, з моменту списання платежу з рахунку внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. Питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті "Призначення платежу" виконаного платіжного доручення, вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку.

Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 року №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

Визначальним у змісті наведених законодавчих норм, якими регулюються правильність заповнення платіжного доручення, є те, що вони регулюють правовідносини між банком та платником, у той час економічний зміст тієї чи іншої господарської операції визначається платниками податків самостійно та на власний розсуд, а не контролюючим органом.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №809/34/17 та від 01.07.2020 у справі №824/74/19-а, яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

При цьому єдиним джерелом інформації про те, що гроші на електронному платіжному засобі є доходом міститься лише в листах Національного банку України, на які покликається відповідач.

Разом із тим, апеляційний суд наголошує на тому, у відповідача відсутня інформація про перерахування від конкретних фізичних осіб коштів позивачу, оскільки жодної фізичної особи не зазначено. Відсутня жодна конкретика про транзакції, про їх призначення, зміст та обсяг.

При цьому банківські виписки про рух коштів на рахунках позивача, на які покликається відповідач, не є первинним документом, який складається в момент отримання доходу.

Зазначена контролюючим органом в акті перевірки інформація не містить жодної конкретики, не містить причинного зв`язку між коштами на платіжних картках позивача та описаної діяльності, що унеможливлює ідентифікувати перекази, як доходи у розумінні ПК, що підлягають декларуванню та в подальшому оподаткуванню ПДФО і ВЗ.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затверджений наказом Міністерства фінансів України 20 серпня 2015 року № 727, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 року за №1300/27745 (далі - Порядок №727).

Згідно з підпунктом 1 розділу ІІ вказаного Порядку результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки документальної перевірки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт документальної перевірки, а в разі відсутності порушень - довідка документальної перевірки.

Пунктами 3-5 зазначеного розділу Порядку №727 передбачено, що акт документальної перевірки має містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного законодавства, законодавства з єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. У ньому викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджує наявність зазначених фактів. Обов`язково наводиться в акті документальної перевірки інформація щодо фактів та обставин, які підтверджують та доводять наявність вини платника податків (з детальним їх описом; дослідженням, яке доводить, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, встановлених Податковим кодексом, проте не вжив достатніх заходів для їх дотримання; документами та інформацією, яка підтверджує наявність вини платника податків), а також інформація щодо пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності платника податків.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що незважаючи на те, що акт податкової перевірки не є самостійним предметом судового оскарження, він є одним із доказів в адміністративній справі про визнання протиправним рішення контролюючого органу, прийнятого за наслідками проведеної перевірки. Текст акта перевірки повинен деталізовано відображати зміст та суть встановлених контролюючим органом порушень та відповідати встановленим висновкам про вчинене платником податків порушення. Описова частина акта перевірки повинна бути сформульована таким чином, щоб платник податків міг зрозуміти в чому, на думку податкового органу, полягає склад вчиненого правопорушення та, заперечуючи проти встановлених у висновках акта перевірки порушень, на підставі яких прийнято податкове повідомлення-рішення, мав змогу подати заперечення проти акта перевірки чи звернутися до суду з позовом про оскарження прийнятих за наслідками такої перевірки рішень контролюючого органу.

Про обов`язок деталізувати зміст виявлених порушень та необхідність відповідності такого опису вказаним висновкам про вчинене в акті перевірки акцентує увагу в численних рішеннях і Верховний Суд, зокрема в постанові від 26.06.2023 у справі №815/6819/14.

З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, у ході судового розгляду не було встановлено обов`язку ОСОБА_1 декларувати суми, визначені контролюючим органом за наслідками проведеної перевірки, а відтак сплачувати з таких сум, як отриманого доходу, ПДФО та ВЗ.

Водночас за таких обставин позивач не може вважатися платником податків у контексті спірних правовідносин з урахування відсутності його реєстрації як фізичною особою-підприємцем, так і самозайнятою особою, а відтак притягуватися контролюючим органом до відповідальності за неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2023 рік, ненадання контролюючому органу первинних документів та відповіді на письмовий запит про надання інформації.

Згідно із приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення ЄСПЛ від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію ЄСПЛ, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20.09.2012, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 ЄСПЛ Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відтак, на думку апеляційного суду, з огляду на встановлені фактичні обставини та наведені правові норми у ГУ ДПС були відсутні належні підстави прийняття оспорюваних ППР від 12.09.2024 №13499/, №13502/, №13500/, №13503/, №13501/, а відтак такі слід визнати протиправними і скасувати.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 3713,35 + 3094,46 = 6807,81 грн.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у справі №460/11888/24 та позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 12 вересня 2024 року №13499/, №13502/, №13500/, №13503/, №13501/.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 6807 (шість тисяч вісімсот сім) грн 81 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області (код ЄДРПОУ ВП 44070166, 33023, Рівненська область, м. Рівне, вул. Відінська, 12).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Постанова у повному обсязі складена 02 червня 2025 року.