Справа № 468/627/25
Суддя: Звягіна О. В.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 468/627/25
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Звягіної О.В. за участю секретаря судового засідання Шутєєвої Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баштанка справу № 468/627/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування постанови № 185 від 26.03.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП.

Посилаючись на неправомірність оскарженої ним постанови, позивач вказав, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП, оскільки повістки на 22.02.2025 року він не отримував, ніяким іншим чином про її наявність не був проінформований. Останній раз був у ІНФОРМАЦІЯ_3 , куди його викликали телефоном для уточнення даних, 21.02.2025 року близько 15.00 години, тобто за день до тієї дати що зазначена в повістці яку він не отримував, і при цьому його ніхто не повідомив про наявність повістки на 22.02.2025 року. Крім того, позивач перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , регулярно оновлює свої дані (телефон, адреса проживання). 13.12.2024 року він пройшов ВЛК і був визнаний придатним до служби в частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, медичних підрозділах, логістиці, зв`язку, оперативному забезпеченні, охороні. Щомісяця він отримував повістки й з`являвся до ТЦК для уточнення даних (січень, лютий, березень 2025 року), і одразу отримував нову на наступний місяць. Наразі у нього є повістка на 10 квітня 2025 року, хоча його дані не змінювалися, а на службу його не направляють. Кожен його візит зафіксований. Це підтверджує, що він добросовісно виконував свої обов`язки та не мав наміру ухилятися від явки.

У зв`язку з цим позивач просив скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі.

Процесуальні дії у справі та заяви сторін:

04.04.2025 року позовна заява надійшла до Баштанського районного суду Миколаївської області. Того ж дня відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також до участі у справі в якості співвідповідача був залучений ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також витребувані у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 додаткові докази.

Від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_5 11.04.2025 року надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 не є належним відповідачем по справі в частині оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності по суті та просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Від ІНФОРМАЦІЯ_2 11.04.2025 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому містилося прохання відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку з правомірністю винесення постанови, що оскаржується, за факт неявки за повісткою.

Сторони по справі для участі в розгляді справи не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи на підставі наявних матеріалів у справі.

Оскільки усі учасники даної справи повідомленні відповідно до положень ст. 268 КАС України, до суду не з`явились, їх неявка не перешкоджає розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі

Це означає, що ч.2 ст. 77 КАС України встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2025 року уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП у зв`язку з його неявкою до ІНФОРМАЦІЯ_2 22.02.2025 року за повісткою №2424046, направленою йому засобами поштового зв`язку (вкладення №072 від 12.02.2025 року).

Протокол складений у присутності позивача, який вказав, що не отримував виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В тексті протоколу вказано, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 26.03.2025 року о 14.30 год.

26.03.2025 року керівником ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. на підставі складеного 17.03.2025 року вищевказаного протоколу.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1, 9 ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Судом встановлено, що позивач перебуває на військовому обліку, неодноразово уточняв свої облікові дані в ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказуючи свої засоби зв`язку, а також пройшов ВЛК 13.12.2024 року і був визнаний придатним до служби в частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, медичних підрозділах, логістиці, зв`язку, оперативному забезпеченні, охороні. Щомісяця він отримував повістки й з`являвся до ТЦК для уточнення даних і одразу отримував нову на наступний місяць. Крім того, 21.02.2025 року він був у ІНФОРМАЦІЯ_3 , куди його викликали телефоном для уточнення даних, тобто за день до тієї дати що зазначена в повістці яку він не отримував, і при цьому його ніхто не повідомив про наявність повістки на 22.02.2025 року.

Отже, за вказаного вище, відповідні службові особи мали змогу перевірити необхідні персональні дані позивача з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, тому відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП положення ст. 210 КУпАП в даній справі не повинні були застосовуватись.

Крім того вони мали змогу викликати позивача за вказаним ним працівникам ІНФОРМАЦІЯ_2 номером мобільного телефону або повідомити його особисто 21.02.2025, оскільки останній мав правомірні та обґрунтовані підстави очікувати того, що про необхідність більш предметного чи глибокого з`ясування його облікових даних чи уточнення інших необхідних для військового обліку обставин він буде повідомлений особисто, в тому числі через заявлені ним при уточненні облікових даних засоби зв`язку.

Крім того з матеріалів справи слідує, що позивач не отримував особисто відповідного виклику, натомість поштове відправлення з таким викликом було повернуте до ІНФОРМАЦІЯ_2 з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до абз. 2 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних.

Таким чином з травня 2024 року абз. 2 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 передбачив можливість визнання військовозобов`язаного таким, що отримав виклик ІНФОРМАЦІЯ_2 без його фактичного отримання.

Разом з тим будь-які зміни щодо цього до КУпАП, який визначає порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності, не були внесені.

Натомість відповідно до ч.1-3 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст. 9-11 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже обов`язковим елементом суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення є наявність вини у формі умислу чи необережності.

Для визначення вини особи в неявці на виклик і для умисної форми, і для необережної обов`язковим є встановлення того, що така особа фактично знала про те, що їй здійснений такий виклик, як наслідок цього вона усвідомлювала або мала передбачати, що ігноруючи умисно чи з необережності такий виклик вчиняє відповідне правопорушення.

В протилежному випадку її дії щодо неявки на виклик, про який вона не знає взагалі, не ґрунтуються ні на її умислі, ні на необережності, оскільки вона взагалі не усвідомлює і не може навіть передбачити, що своєю бездіяльністю вчиняє правопорушення, оскільки не знає про виклик, який фактично не отримала. І в такому разі подібна неявка особи на виклик, про який вона в дійсності не знала, сталась не з вини такої особи, а, отже, і притягнення особи до адміністративної відповідальності за відсутності її вини у вчиненні відповідного правопорушення, суперечить ст. 9 КУпАП, тому є незаконним.

Висновки суду щодо цього узгоджуються з позицією Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 року по справі №524/5741/16-а, відповідно до якої притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Отже, положення абз. 2 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, в першу чергу, з одного боку, покликане дисциплінувати військовозобов`язаних та унеможливити протиправне ухилення їх від виконання своїх обов`язків щодо належного військового обліку, з іншого боку, дає можливість відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки вживати щодо таких осіб подальші передбачені законодавством заходи щодо їх розшуку, доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також для вжиття заходів впливу, передбачених ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», спрямованих на виконання обов`язків військовозобов`язаним.

Проте саме по собі таке положення Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, з врахуванням вказаного вище, не свідчить про автоматичну вину особи у неявці на виклик, як обов`язковий елемент складу відповідного адміністративного правопорушення.

У зв`язку з цим викладені в протоколі та постанові діяння позивача не утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП, у зв`язку з відсутністю його вини у неявці на виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність якої він в дійсності обізнаним не був.

Оскільки згідно зі ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який в даному випадку не надав до суду допустимих достатніх фактичних даних на підтвердження правомірності дій, які оскаржуються фізичною особою.

Крім того, суд вважає за необхідне особливо зауважити, що в даному випадку справа стосується перевірки судом правомірності та обґрунтованості притягнення особи до адміністративної відповідальності і саме на таку категорію справ поширюється також конституційна презумпція невинуватості, закріплена в ст. 62 Конституції України, з врахуванням положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, який не розрізняє кримінальну та адміністративну відповідальність, вважаючи їх всіх кримінальним переслідуванням, за такого, в адміністративних справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не позивач має довести законність своїх вимог і відсутність в своїх діях складу адміністративного правопорушення, а відповідач суб`єкт владних повноважень достатніми, належними та допустимими доказами має довести наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення та законність її притягнення до адміністративної відповідальності, спростувавши таким чином презумпцію невинуватості особи.

Комплекс описаного вище свідчить про відсутність в діях позивача складу даного адміністративного правопорушення.

Що стосується наслідків скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності то, відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Також відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обгрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

За такого, скасування постанови та направлення справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) можливе лише тоді, коли оскаржена постанова винесена органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу.

В даному ж випадку постанова винесена органом (посадовою особою), правомочним вирішувати цю справу, тому відсутні підстави для направлення справи на новий розгляд.

У зв`язку з цим, постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, відповідно до п. 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не є юридичними особами та є відокремленими структурними підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Натомість територіальні центри комплектування та соціальної підтримки областей є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

За такого, саме відповідні обласні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до Бюджетного кодексу України є розпорядниками бюджетних коштів, які одержують відповідні бюджетні асигнування.

Саме у зв`язку з цим для можливої подальшої реалізації передбаченого ст. 139 КАС України порядку розподілу судових витрат у разі задоволення адміністративного позову до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Оскільки позов підлягає задоволенню, тому на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_7 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73-77, 90, 242-244, 246, 250-251, 271, 273 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову № 185 від 26.03.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210 КУпАП та справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_7 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідачі:

ІНФОРМАЦІЯ_8 ( АДРЕСА_2 ),

ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

СУДДЯ: