Справа № 140/10644/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 рокуСправа № 140/10644/24 пров. № А/857/8173/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідач Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом Маневицької селищної ради до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Волинська обласна державна адміністрація та Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Маневицької селищної ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року (суддя Шепелюк В.Л., м.Луцьк), -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 Маневицька селищна рада (далі Селищна рада) звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі МЮУ), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ МЮУ від 03.09.2024 №2196/7 «Про залишення скарг без розгляду по суті» (далі Наказ), прийнятий на підставі пункту 4 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон);

зобов`язати МЮУ повторно розглянути скарги Селищної ради від 28.06.2024 №№ 1914/01-12/2-24, 1913/01-12/2/4, зареєстровані в МЮУ 28.06.2024 за №№СК-3516-24, СК-3517-24, СК-3518-24, СК-3519-24 (далі Скарги).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі наводячи обставини справи вказує, що державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Доросинівської сільської ради Панасюк І.І. (далі Державний реєстратор) з порушенням пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі ЗК) та вимог пунктів 9, 10 частини першої статті 27 Закону прийнято неправомірні рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки площею 14,8629, кадастровий номер :05:003:0151 та площею 3,2134 га кадастровий номер :05:003:0152 (далі Земельна ділянка №№151, 152, Земельні ділянки відповідно), які є земельними ділянками сільськогосподарського призначення і розташовані на території Селищної ради, за Волинською обласною державною адміністрацією (далі ОДА), від 12.04.2024 індексний номер: 72564641, 72565017 відповідно (далі Рішення) за відсутності на це законних підстав лише на підставі ухвал Господарського суду Волинської області від 1 березня 2024 року у справі №903/199/24 (про відкриття провадження у справі) та від 26 березня 2024 року у справі №903/202/24 (про відкладення підготовчого засідання) (далі також Ухвали).

Земельні ділянки не мають законних підстав перебувати у державній власності та повинні перебувати виключно у комунальній власності. Селищною радою рішення щодо передачі з комунальної власності у державну, в особі ОДА, щодо Земельних ділянок, не приймалося.

Припинення права власності Селищної ради на Земельні ділянки на підставі рішень від 27.03.2024 №№72276862, 72276531 державного реєстратора виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Меркулової О.В. (далі Рішення-1; Державний реєстратор-1) не відміняє положень пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК і не позбавляє позивача права повторно звернутися у відповідно до цієї норми для проведення державної реєстрації права власності на Земельні ділянки за Селищною радою.

Відтак, позивач, як власник, в тому числі розпорядник за законом Земельними ділянками, є особою права якої у зв`язку з оскаржуваними Рішеннями порушено Державним реєстратором.

МЮУ порушено розумний строк розгляду Скарг та такі взагалі не повинні були бути внесені на розгляд Центральною Колегією МЮУ з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі Колегія), а підлягали розгляду відповідачем на підставі службової записки посадових осіб відповідача, погодженої заступником Міністра, невідкладно без розгляду її колегіально.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Треті особи не надіслали в судове засідання свої представників, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відомості про припинення прав Селищної ради на Земельні ділянки внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) на підставі рішень, прийнятих самим же позивачем. Водночас Рішення-1 позивачем не оскаржувались. На момент прийняття оскаржуваних Рішень жодних прав позивача на Земельні ділянки в Державному реєстрі прав зареєстровано не було, а також позивачем не було подано будь-яких документів, які б підтверджували факт порушення його прав оскаржуваними Рішеннями.

Цим судом підтверджено, що Скарги подано особою, права якої в розумінні реєстраційного законодавства у зв`язку з оскаржуваними рішеннями у сфері державної реєстрації прав не порушено, оскільки стосується прав інших суб`єктів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і без порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що Державним реєстратором прийнято Рішення про державну реєстрацію права власності на Земельні ділянки за ОДА. Документами, які стали підставою для державної реєстрації визначено Ухвали.

Селищна рада 28.06.2024 звернулась до МЮУ зі Скаргами у яких просила провести перевірки правомірності прийнятих вищевказаних Рішень Державним реєстратором.

За результатами розгляду Скарг Колегією 20.08.2024 сформовано висновок, яким зазначена Колегія рекомендувала залишити без розгляду по суті Скарги, оскільки скарги подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваними рішеннями у сфері державної реєстрації прав не порушено.

Наказом вирішено залишити без розгляду суті Скарги, оскільки скарги подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваними рішеннями у сфері державної реєстрації прав не порушено.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частинами першою - п`ятою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК; тут і надалі норми в редакції чинній час виникнення спірних відносин) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, за змістом чинного законодавства, зокрема, Конституції України та ЦК, усім власникам надано рівні умови для захисту права власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон.

За визначенням термінів, зазначених у частині першій статті 2 цього Закону:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Державний реєстр прав - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження;

реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.

Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Тобто державна реєстрація права власності (зокрема, нерухомого майна) закріплена законом як складовий елемент процедури набуття права власності.

Разом з цим Закон, крім визнання та підтвердження державою таких прав, також спрямований на їх захист.

Відповідно до статті 6 Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

Міністерство юстиції України, зокрема: 1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; 5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом (стаття 7 Закону)

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону).

За змістом статті 37 Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду (частина перша).

Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (пункт 1 частини другої).

Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав подається у письмовій формі та має містити відомості про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), номер телефону та/або адресу електронної пошти, суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, а також прохання (вимоги) скаржника та дату складення скарги. Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав має бути підписана скаржником або його представником. До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав можуть бути додані документи (їх копії), що підтверджують порушення прав скаржника (частина четверта).

Скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, повідомлення державних реєстраторів про виявлені ними факти використання їх ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами розглядаються у строк не більше одного місяця з дня їх надходження.

У разі якщо в місячний строк розгляд скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами провести неможливо, Міністерство юстиції України, його територіальні органи встановлюють необхідний строк для її розгляду, про що повідомляється особі, яка подала скаргу. При цьому загальний строк для вирішення питань, порушених у скарзі, не може перевищувати 45 днів.

Закінчення строку розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав не є підставою для повернення скарги, відмови в її задоволенні чи залишення її без розгляду.

Скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, повідомлення державного реєстратора про виявлені ним факти використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами можуть бути об`єднані для розгляду, якщо це сприятиме своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню відповідних обставин. У такому разі строк розгляду обраховується з дня надходження першої із скарг (частина п`ята).

За результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу:

про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);

про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);

про залишення скарги без розгляду по суті.

Міністерство юстиції України, його територіальні органи залишають скаргу на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав без розгляду по суті, якщо, зокрема: 4) скаргу подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю у сфері державної реєстрації прав не порушено (частина шоста).

У разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про:

1) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора (про державну реєстрацію прав, про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав), анулювання рішення територіального органу Міністерства юстиції України.

Підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є:

а) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктами 1, 2-1, 4 частини першої статті 3 цього Закону. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну засаду державної реєстрації прав (з посиланням на відповідне положення цього Закону), з порушенням якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав;

б) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав за наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, відмови в державній реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну підставу (з посиланням на відповідне положення цього Закону), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав;

в) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав всупереч санкціям, застосованим відповідно до Закону України "Про санкції". У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну санкцію (з посиланням на відповідне положення Закону України "Про санкції"), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

У разі визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав Міністерство юстиції України забезпечує відновлення попереднього становища, яке існувало до прийняття такого рішення, шляхом внесення відомостей до Державного реєстру прав у порядку, встановленому частиною третьою статті 26 цього Закону (внесення відомостей про скасування, набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно) (частина сьома).

Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України (частина десята).

Системний зв`язок наведених правових норм дає підстави для висновків, що за загальним правилом, захист порушених прав особи здійснюється у судовому порядку.

Крім судового розгляду справи, оскарження рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав до МЮУ є додатковим механізмом захисту права власності. Таке оскарження може бути оперативним механізмом захисту державою порушених помилковими діями та рішеннями державного реєстратора прав власника, однак не може підміняти собою судовий розгляд.

МЮУ оцінює помилковість дій та рішень державного реєстратора, однак не досліджує помилки або протиправні дії скаржника, інші аспекти захисту прав власника нерухомого майна. Тобто МЮУ оцінює законність проведеної державним реєстратором адміністративної процедури, а не вирішує по суті спір.

При розгляді скарги на рішення державного реєстратора МЮУ не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно.

Натомість вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду.

Розглядаючи спори, пов`язані з реєстрацією речових прав на нерухоме майно, в судовому порядку, держава захищає порушене право власності та забезпечує правову визначеність.

МЮУ у межах своїх повноважень здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2024 року справа № 916/4093/21.

«Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України» , затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1128 (в редакції постанови від 24.12.2019 № 1150; далі Порядок).

Згідно пункту 2 Порядку розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом.

Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом. Склад колегій затверджується Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.

Розгляд скарги у сфері державної реєстрації здійснюється у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян» (пункт 4 Порядку).

Пунктом 8 Порядку унормовано, що у разі коли під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації відповідно до пункту 5 цього Порядку не виявлено підстав для відмови в її задоволенні чи підстав для пересилання її за належністю, Мін`юст чи відповідний територіальний орган здійснює колегіальний розгляд такої скарги на предмет наявності (відсутності) порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, що оскаржуються.

Якщо під час розгляду Мін`юстом скарги у сфері державної реєстрації відповідно до пункту 5 цього Порядку не виявлено підстав для відмови в її задоволенні чи підстав для пересилання її за належністю, проте встановлено наявність очевидних порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, розгляд такої скарги здійснюється Мін`юстом на підставі службової записки посадових осіб Мін`юсту, погодженої заступником Міністра, невідкладно без розгляду її колегіально.

У відповідності до пункту 9 Порядку під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує:

1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту;

2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах;

3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації;

5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Згідно з пунктами 13, 14, 17 Порядку за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:

1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;

2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні, висновок колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) або їх засвідчені копії розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.

За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації у строки, встановлені Законом України Про звернення громадян, засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) разом із супровідним листом надсилаються скаржнику.

Рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту можуть бути оскаржені до суду.

У разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує новий розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку.

Судом першої інстанції встановлено і це не заперечує відповідач, що останнім порушено строк розгляду Скарг позивача.

Разом з тим цей суд вірно послався на постанову Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі №400/4409/21 в якій сформулював підхід для розмежування двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття з метою уникнення прояву надмірного формалізму, а також з урахуванням превалювання суттю над формою.

У вказаній справі Верховний Суд зазначив, що основними правилами (підходами) до відмежування формалізму від надмірного формалізму є: 1) суть, за загальним правилом, переважає над формою; 2) до вирішення публічно-правових спорів, за загальним правилом, є незастосовними підходи кримінального процесу або процесу притягнення фізичної особи до адміністративної відповідальності, у частині оцінки процедурних порушень; 3) процедурні порушення суб`єкта владних повноважень, рішення (дії, бездіяльність) якого оцінюються судом, не можуть легалізувати сутнісні порушення суб`єкта приватного права (порушення з боку одного суб`єкта не можуть легалізувати порушення з боку іншого суб`єкта); 4) процедура вторинна якщо рішення суб`єкта владних повноважень: відповідає визначеним законом завдання (функціям) такого суб`єкта; має легітимну ціль; законодавство не містить імперативних заборон або наслідків недотримання таких процедур; 5) якщо є доступ до суду, «правопорушник» доводить, у першу чергу, сам факт відсутності правопорушення, що дозволяє суду оцінити суть відповідного правопорушення; 6) за порушення процедури, у першу чергу, має нести відповідальність посадова особа, яка допустила таке порушення, а не страждати суспільні (публічні) інтереси або інтереси держави; 7) визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень з огляду на процедурні порушення, за загальним правилом, не повинно позбавляти (звільняти) його від обов`язку невідкладно прийняти нове рішення у відповідних правовідносинах з дотриманням процедури; 8) дотримання формальних процедур вимагає законодавство, а не дотримання деяких формальних процедур вимагає об`єктивна ситуація (доцільність, раціональність, домірність).

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), одним із критеріїв правомірності рішення суб`єкта владних повноважень є прийняття рішення своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що строк розгляду Скарг 67 днів, є тим розумним строком, який є необхідним для їх вирішення, та в подальшому для залишення їх без розгляду.

Однак, саме таке порушення процедури розгляду Скарг, як - порушення строків її розгляду є таким, що не призвели до прийняття протиправного рішення, тому, доводи позивача щодо порушення відповідачем строків розгляду Скарг не є підставою для визнання протиправним та скасування Наказу.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, треба відзначити таке.

Поданню Скарг передували такі обставини.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2000 №16-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» (із змінами внесеними наказом від 24.12.2000 №52-ОТГ; далі Наказ №16-ОТГ) передано Маневицькій територіальній громаді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3273,7669 га, згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власності (далі Акт). Право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлення відповідно до Закону.

Актом передано, зокрема, Земельні ділянки, цільове призначення 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункти 162, 163).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 1 березня 2024 року у справі №903/199/24 відкрито провадження у справі за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі ОДА до Селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі ДСГП), про витребування земельної ділянки.

За змістом цієї ухвали вбачається, що прокурор просив витребувати у власність держави в особі ОДА з незаконного володіння Селищної ради Земельну ділянку №151.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Селищній раді.

Прийняття незаконного розпорядження Маневицької районної державної адміністрації Волинської від 18.12.2013 № 495 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Маневицького району» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки, в подальшому зумовило незаконну її передачу до земель комунальної власності на підставі Наказу № 16-ОТГ та рішення Селищної ради від 15.01.2021 № 5/31 «Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення» (далі Рішення №5/31), оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.

Зважав, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно визначено категорію землі та її цільове призначення, що також стало однією з підстав для подальшої її передачі до земель комунальної власності, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку статті 16 ЦК, витребувавши зазначену земельну ділянку на користь її власника - ОДА.

На час пред`явлення цього позову згідно з даними Державного реєстру прав вказана земельна ділянка наразі зареєстрована на праві власності за Селищною радою.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16 квітня 2024 року у справі №903/199/24 закрито провадження у справі.

Постановляючи цю ухвалу цей суд виходив з того, що 26.03.2024 у підготовчому засіданні представник відповідача повідомив про повернення земельної ділянки у власність держави в особі ОДА.

02.04.2024 відповідач надіслав суду клопотання, в якому повідомив, що Селищною радою 25.03.2024 прийнято рішення №45/20 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки» (далі Рішення №45/20), відповідно до пункту 2 якого припинено право комунальної власності на Земельну ділянку №151, а тому просить суд закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Також, 15.04.2024 на адресу суду від заступника керівника Волинської обласної прокуратури надійшла заява, згідно якої прокурор просить закрити провадження у справі. Така заява підтримана прокурором в судовому засіданні 16.04.2024.

Цим судом встановлено, що після пред`явлення прокурором позову до суду та відкриття провадження у даній справі 25.03.2024 Селищною радою прийнято Рішення №45/20, згідно пункту 2 якого припинено право комунальної власності на Земельну ділянку №151 та визнано таким, що втратив чинність пункт 162 додатку до Рішення № 5/31.

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав від 15.04.2024 № 5 на підставі вищезазначеного рішення (Рішення №45/20) припинено право комунальної власності на Земельну ділянку № 151 та 09.04.2024 зареєстровано право державної власності на цю земельну ділянку в особі ОДА.

Цей суд виходив з того, що відповідачем у добровільному порядку, після звернення з позовом до суду усунуто виявлені прокурором порушення, які стали підставою для застосування ним заходів судового захисту, а відтак, оскільки існування предмету спору за позовною вимогою про витребування земельної ділянки припинилось після пред`явлення прокурором позову, між сторонами не залишилось неврегульованих питань, то наявні правові підстави для закриття провадження у справі.

Статтею 231 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК) визначено перелік підстав для закриття судом провадження у справі, зокрема, згідно вимог пункту 2 частини першої цієї статті господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Із врахуванням наведеного, між сторонами на даний час відсутній предмет спору (відповідачем усунуто виявлені прокурором порушення, які стали підставою для звернення до суду з позовом), а тому цей суд вважав, що провадження у даній справі підлягало закриттю, згідно пункту 2 частини першої статті 231 ГПК.

Подібні обставини встановлено в ухвалах від 04 березня 2024 року та 30 квітня 2024 року відповідно Господарського суду Волинської області у справі №903/202/24 щодо Земельної ділянки №152.

Додатково встановлено, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 26 березня 2024 року у справі № 903/202/24 підготовче засідання відкладено на 30.04.2024.

При цьому представники відповідача в судовому засіданні 26.03.2024 надали суду пояснення, в яких зазначили, що Рішенням №45/20 припинено право комунальної власності на Земельну ділянку №152 та визнано таким, що втратив чинність пункт 163 додатку до Рішення №5/31.

Наведені у вказаних судових рішенням обставини підтверджуються Рішенням №45/20.

За змістом Скарг, позивач покликався на порушення при прийнятті Рішень вимог пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК та вимог пунктів 1, 4 частини першої статті 3, пунктів 9, 10 частини першої статті 27 Закону. Зазначав, що Земельні ділянки не відносять до земель, визначених підпунктами «а» - «е» пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК, повинні перебувати виключно у комунальній власності. Ухвали не є тими судовими рішення про які йде мова в пунктах 9, 10 частини першої статті 27 Закону та не могли бути підставою для проведення державної реєстрація права власності на Земельні ділянки за ОДА.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27.05.2021 доповнено розділ Х «Перехідні положення» пунктом 24, яким було визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

У відповідності до змісту частини першої статті 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9); ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди (пункт 10).

Разом з тим, з відомостей Державного реєстру прав встановлено, що 27.03.2024 на підставі Рішень-1 Державним реєстратором-1 припинено право власності позивача на Земельні ділянки на підставі Рішення №45/20 та відомостей Державного земельного кадастру від 25.03.2024 №№ 71620646, 71621434.

Як вірно відзначив суд першої інстанції, відомості про припинення прав внесено до Державного реєстру прав на підставі рішень (Рішення №45/20), прийнятих самим же позивачем. Водночас відповідні Рішення-1 позивачем не оскаржувались.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який підтримав доводи МЮУ про те, що на момент прийняття оскаржуваних Рішень жодних прав позивача на Земельні ділянки в Державному реєстрі прав зареєстровано не було, а також позивачем не було подано будь-яких документів, які б підтверджували факт порушення його прав оскаржуваними рішеннями.

Щодо покликань апелянта, що припинення права власності Селищної ради на Земельні ділянки не позбавляє позивача права повторно звернутися для проведення державної реєстрації права власності на Земельні ділянки за Селищною радою, то апеляційний суду додатково відзначає таке.

В апеляційному суді представник позивача пояснив, що подібні спори як у справах №903/199/24, №903/202/24 є непоодинокі в Селищної ради. Питання земель сільськогосподарського призначення є болючим для громади, оскільки таких є небагато. Проблема є в тому, що працівники лісового господарства після 2013 року складали матеріали лісовпорядкування де невибірково включали землі сільськогосподарського призначення. Практика Верховного Суду в цьому питанні була не на користь Селищної ради. Тому для того, щоб відтермінувати час, було прийнято Рішення 45/20, яке стало підставою для прийняття Рішень-1. Незважаючи на це, Селищна рада не ініціювала початку процедури укладення угоди про передачу права власності на Земельні ділянки на користь держави, в особі ОДА. На даний момент практика Верховного Суду змінилася на користь Селищної ради.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 346 ЦК право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

У відповідності до статті 347 цього ж Кодексу особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

За змістом статтею 140, 142 ЗК підставою припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку.

Припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №126/2200/20 сформовано таку правову позицію.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що Скарги подано особою, права якої в розумінні реєстраційного законодавства у зв`язку з оскаржуваними рішеннями у сфері державної реєстрації прав не порушено, оскільки стосується прав інших суб`єктів (ОДА).

Предметом доказування у цій справі є обставини, щодо правомірності розгляду МЮУ скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та залишення її без розгляду по суті через подання скарги особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням у сфері державної реєстрації прав не порушено.

Зваживши на встановлені фактичні обставини справи, суд в цій справі не надає безпосередньої правової оцінки діям Державного реєстратора щодо прийняття Рішень, зокрема, наявності на це законних підстав.

Результат розгляду МЮУ Скарг не позбавляє Селищну раду права захистити своє, на її думку, порушене право, в судовому порядку.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої та апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маневицької селищної ради залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 02.06.2025.