Справа № 320/17445/25
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

При секретарі: Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Київської міської ради та Київського міського голови Кличка Володимира Володимировича на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом Київської міської військової адміністрації до Київської міської ради, Київського міського голови Кличка Володимира Володимировича, за участю третіх осіб: Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Верховна Рада України, про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Київська міська військова адміністрація звернулась до суду з адміністративним позовом до Київської міської ради, Київського міського голови Кличка Володимира Володимировича, в якому просила:

- визнати протиправним та нечинним рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року №35/10502 «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради»;

- встановити відсутність компетенції (повноважень) у Київського міського голови видавати розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом Київського міського голови у період дії воєнного стану та здійснення відповідно до закону повноважень Київської міської військової адміністрації.

При цьому, надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив:

1) зупинити дію рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222;

2) заборонити Київському міському голові Кличку Віталію Володимировичу видавати розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом Київського міського голови у період дії воєнного стану та здійснення відповідно до закону повноважень Київською міською військовою адміністрацією.

Вказана заява обґрунтована тим, що пунктами 1 та 2 спірного рішення Київська міська рада під час дії правового режиму воєнного стану встановила особливий спосіб реалізації наданих законами України повноважень і таким чином визначила інші, ніж передбачені законами України, засади місцевого самоврядування, що суперечить прямим приписам Конституції та Законів України.

Крім того, зазначає, що рішення та дії Київського міського голови відповідають ознакам протиправності, тоді як невжиття заходів забезпечення позову позбавить заявника можливості ефективно захистити свої права.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року заяву Київської міської військової адміністрації про забезпечення позову у адміністративній справі №320/17445/25 задоволено частково.

Зупинено дію рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222. В іншій частині заяви Київської міської військової адміністрації про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Київська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення встановило спосіб реалізації наданих законами України повноважень саме виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), а не органу державної виконавчої влади - Київській міській державній адміністрації.

На думку апелянта, позивач не надав доказів, що оскаржуваним рішенням Київської міської ради під час дії правового режиму воєнного стану встановлений особливий спосіб реалізації наданих законами України повноважень, чим визначила інші, ніж передбачені законами України, засади місцевого самоврядування, що суперечить прямим приписам Конституції та Законів України, адже вказані вимоги будуть обґрунтованими лише у разі прийняття Верховною Радою України за поданням Президента України рішення про надання голові військової адміністрації права у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування здійснювати повноваження Київської міської ради, її виконавчого комітету, Київського міського голови.

Крім того, не погоджуючись зі спірною ухвалою, Київський міський голова Кличко В.В. також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу в частині задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вказана апеляційна скарга обгрунтована тим, що відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» начальник військової адміністрації здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови лише у разі прийняття такого рішення Верховною Радою України за поданням Президента України.

Відтак, як вважає скаржник, голова Київської міської військової адміністрації не набув права здійснювати повноваження Київської міської ради, її виконавчого органу - Київської міської державної адміністрації, що спростовує доводи заявника про виникнення спору між сторонами та щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що вказує на необгрунтованість заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційні скарги позивачем зазначено про те, що виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка на період воєнного стану набула статусу Київської міської військової адміністрації.

На думку позивача, Київська міська рада взагалі не має повноважень встановлювати порядок прийняття рішень виконавчим органом Київської міської ради.

Таким чином, оспорюване рішення не тільки суперечить законам України та Конституції, а ще й прийняте з перевищенням повноважень.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як свідчать матеріали справи, пунктом 1 Рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради» доповнено пункт 1 рішення Київської міської ради від 13 березня 2022 року №4548/4589 «Про окремі питання діяльності органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва в умовах воєнного стану» новими підпунктами 1.3 та 1.4 такого змісту:

1.3. реалізація повноважень виконавчого органу Київської міської ради, наданих йому згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства, рішеннями Київської міської ради як органу місцевого самоврядування здійснюється шляхом видання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом Київського міського голови.

1.4. районні в місті Києві державні адміністрації за дорученням Київського міського голови, виконавчого органу Київської міської ради реалізують повноваження, надані виконавчому органу Київської міської ради, наданих йому згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства, рішеннями Київської міської ради».

Пунктом 2 цього ж рішення внесено аналогічні зміни до Регламенту Київської міської ради.

На думку позивача, спірними пунктами рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222, встановлено інший порядок функціонування місцевого самоврядування (видання та підписання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради), який є відмінним від встановленого Законом, що слугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом та заявою про забезпечення такого позову.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки невжиття заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222, може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав та інтересів заявника, за захистом яких він звернувся, тому наявні підстави для зупинення дії такого рішення.

Однак, підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Київському міському голові Кличку Віталію Володимировичу видавати розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом Київського міського голови у період дії воєнного стану та здійснення відповідно до закону повноважень Київською міською військовою адміністрацією - відсутні, так як вказана заборона є фактично втручанням у повноваження останнього, що не відповідає меті застосування правового інститут забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:

- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Як свідчать матеріали справи, пунктом 1 Рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради» доповнено пункт 1 рішення Київської міської ради від 13 березня 2022 року №4548/4589 «Про окремі питання діяльності органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва в умовах воєнного стану» новими підпунктами 1.3 та 1.4 такого змісту:

1.3. реалізація повноважень виконавчого органу Київської міської ради, наданих йому згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства, рішеннями Київської міської ради як органу місцевого самоврядування здійснюється шляхом видання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом Київського міського голови.

1.4. районні в місті Києві державні адміністрації за дорученням Київського міського голови, виконавчого органу Київської міської ради реалізують повноваження, надані виконавчому органу Київської міської ради, наданих йому згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства, рішеннями Київської міської ради».

Пунктом 2 цього ж рішення внесено аналогічні зміни до Регламенту Київської міської ради.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник вказує, що спірними пунктами рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222, встановлено інший порядок функціонування місцевого самоврядування (видання та підписання розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради), який є відмінним від встановленого Законом, що слугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом та заявою про забезпечення такого позову.

У свою чергу, як вірно зауважено судом першої інстанції, незалежно від результатів вирішення спору по суті, вжиття заходів забезпечення позову щодо зупинення дії рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради» на час розгляду справи в суді не в змозі завдати істотної шкоди, тоді як встановлення іншого порядку функціонування місцевого самоврядування безумовно завдасть більшої шкоди, ніж реалізація такого рішення.

Відтак, невжиття заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222, може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав та інтересів заявника, за захистом яких він звернувся.

За висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 640/110/20, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з наслідками, які настануть внаслідок, зокрема, зупинення дії оскаржуваного адміністративного акта. Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій ст. 150 КАС України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде допоміжним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Разом з тим, слід враховувати, що судовий захист порушеного права має бути реальним, а не ілюзорним. При прийнятті цього рішення суд виходь із балансу інтересів сторін у справі та критерію «необхідності в демократичному суспільстві».

У свою чергу, у рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтовані твердження, що права та інтереси особи можуть будуть порушені, і на момент виконання рішення суду, у разі задоволення позову, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат для відновлення своїх прав та інтересів.

У даному випадку, заходи забезпечення позову щодо зупинення дії оскаржуваного рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222 відповідають предмету позову, водночас вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, оскільки факт правомірності чи протиправності винесення оскаржуваного рішення буде встановлено під час повного, всебічного і об`єктивного розгляду справи.

Колегія суддів наголошує, що даний захід забезпечення позову не є вирішенням публічно-правового спору по суті без фактичного його розгляду судом. Вжиття таких заходів забезпечення позову, у даному випадку, є вимушеним заходом, оскільки, невжиття заходів забезпечення позову призведе до негативних наслідків, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

При цьому, застосовуючи заходи забезпечення позову, судом не розглядається питання правомірності спірного рішення.

У даному випадку, судом встановлено саме існування спору та обрано адекватні заходи для забезпечення позову, передбачені п. 1 частини першої ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає, що такий вид забезпечення позову в справі відповідає предмету заявлених позивачем позовних вимог та не виходить за межі принципу співмірності, що є оціночним поняттям, яке передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

У даному випадку негативні наслідки, які можуть настати, якщо судом не буде застосовано заходи забезпечення позову в цій справі, переважають над наслідками застосування відповідних заходів, які полягають у тимчасовому невиконанні рішення суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зупинення дії рішення Київської міської ради від 03 квітня 2025 року «Про внесення змін та доповнень до деяких рішень Київської міської ради», проєкт якого зареєстровано 10 березня 2025 року за № 222.

Однак, встановлення заборони Київському міському голові Кличку Віталію Володимировичу видавати розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом Київського міського голови у період дії воєнного стану та здійснення відповідно до закону повноважень Київською міською військовою адміністрацією, є фактично втручанням у повноваження останнього, що не відповідає меті застосування правового інститут забезпечення позову, тому судом першої інстанції вірно було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційні скарги Київської міської ради та Київського міського голови Кличка Володимира Володимировича - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко