Справа № 160/6991/25
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2025 рокуСправа №160/6991/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- рішення Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 07.01.2025 року, яким не зараховано період 10.10.1994 року - 13.07.1995 року, оскільки Україна вийшла з Угоди про гарантії прав держав - учасників Співдружності Незалежних Країн в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, стосовно неї визнати неправомірним та скасувати;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до її страхового стажу увесь період роботи в Хабаровській філії МНТК "Мікрохірургія ока", нині Хабаровська філія державної установи "Міжгалузевий науково-технічний комплекс "Мікрохірургія ока" імені академіка С.Н. Федорова", на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення з 05.11.1991 року по 13.07.1995 року (включно).
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 04.01.2025 року, з метою підтвердження свого страхового стажу, вона звернулася до відповідача через свій електронний кабінет на Веб-порталі Пенсійного Фонду України, та надіслала сканкопії документів, які підтверджують трудову діяльність, у встановленому ПФУ для подачі таких документів в електронному вигляді. 07.01.2025 року у своєму електронному кабінеті на Веб-порталі ПФУ вона побачила, що на електронне звернення відповідач відреагував шляхом зарахування до її загального страхового стажу періодів роботи, підтверджених поданими нею документами. Водночас, у графі «Повідомлення» був запис наступного змісту: «Не зараховано період 10.10.1994 - 13.07.1995, оскільки Україна вийшла з Угоди про гарантії прав держав - учасників Співдружності Незалежних Країн в області пенсійного забезпечення від 13.03.92». З таким рішенням відповідача щодо неврахування частини її страхового стажу до загального страхового стажу вона не погоджується, у зв`язку із чим вимушена була звернутися до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання вимог ухвали, 29.05.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач зазначив, що ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору. Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та рф. Постановою від 29.11.2022 р. № 1328 КМУ постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року. Отже, на час звернення позивача до відповідача 04.01.2025 року угода не була чинною. Положення відповідного міжнародного договору розповсюджується на питання пов`язані із призначенням пенсії, зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу тощо. При цьому, ні Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ні в угоді від 13.03.1992 року не передбачено такої умови як зарахування стажу роботи для осіб, які не досягли пенсійного віку. За таких обставин, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
04.01.2025 року, з метою підтвердження свого страхового стажу, який відповідає періодам трудової діяльності позивача до 2004 року, остання звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області через електронний кабінет на Веб-порталі Пенсійного Фонду України, надіславши сканкопії документів, які підтверджують її трудову діяльність, встановленому ПФУ для подачі таких документів в електронному вигляді.
07.01.2025 року у електронному кабінеті позивача на Веб-порталі Пенсійного Фонду України відповідач відреагував на електронне звернення від 04.01.2025 року шляхом зарахування у загальний страховий стаж періодів роботи позивача.
Водночас, у графі «Повідомлення» наявний запис наступного змісту: «Не зараховано період 10.10.1994 - 13.07.1995, оскільки Україна вийшла з Угоди про гарантії прав держав - учасників Співдружності Незалежних Країн в області пенсійного забезпечення від 13.03.92».
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).
Згідно з ч.1 ст.4 № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно із частиною другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) зазначено, що стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Так, спірним у межах цієї справи є питання пов`язані із зарахуванням до стажу роботи позивача періодів роботи в рф (з 10.10.1994 року по 13.07.1995 року).
З цього приводу, суд зазначає наступне.
Для підтвердження трудового стажу у спірний період позивачем було надано до пенсійного фонду наступні документи.
Довідку №751 від 05.09.2003 року, про те що ОСОБА_2 працювала в Хабаровській філії державної установи «Міжгалузевий науково-технічний комплекс «Мікрохірургія ока» з 05.11.1991 по 13.07.1995 на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення.
Супровідний лист №01-10/573 від 24.05.2022 року Хабаровської філії державної установи Міжгалузевий науково-технічний комплекс «Мікрохірургія ока» імені академіка С.Н. Федорових до довідки про заробітну плату та довідки про позивача стаж роботи у цьому закладі.
Довідку №621 від 17.05.2023 року Хабаровської філії державної установи Міжгалузевий науково-технічний «Мікрохірургія ока» імені академіка С. М. Федорова про заробітну плату, отриману ОСОБА_2 у період роботи в цьому закладі з 05.11.1991 по 13.07.1995 на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення, та про те, що страхові внески пенсійного фонду перераховані за встановленими тарифами.
Довідку №01-10/572 від 24.05.2023 року Хабаровської філії державної установи Міжгалузевий науково-технічний «Мікрохірургія ока» імені академіка С. М. Федорова про те, що ОСОБА_2 працювала у цьому закладі на умовах повного робочого дня з 05.11.1991 по 13.07.1995 на посаді медсестри амбулаторно-реабілітаційного відділення на період декретної відпустки та відпустки по догляду за дитиною (наказ №196-к від 11.11.1991 р.):
- 10.10.1994 р. - переведена у цій же посаді на період відпустки по догляду за дитиною (Наказ №57-д від 10.10.1994 р.);
- 01.11.1994 р. - переведена на постійну роботу у цій же посаді (Наказ №111-к від 01.11.1994 p.).
- звільнена зі згоди Профспілкового Комітету (протокол 168 від 06.07.1995 р.) у зв?язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування за п.1 ст.33 К3пП рф (Наказ №103-к від 13.07.1995 р.).
Частиною четвертою статті 1 Закону № 1788-XII передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).
Питання пенсійного забезпечення регулюються, а також регулювалися на момент набуття позивачем страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.
Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994 р., підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Відповідно до ч.2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., укладеною між Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Вірменії, Республіки Казахстан, Республіки Киргизстан, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Республіки Узбекистан та України, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і російської федерації, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14.01.1993 р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох сторін, взаємно визнається сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами сторін, без легалізації.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність, стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Згідно зі ст.56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із вимогами статті 62 Закону № 1788-ХІІ, постановою КМУ від 12.08.1993 р. № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п.3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.
Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Отже, зі змісту вказаних вище норм слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка та позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки. Окрім цього, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.
Відтак період роботи позивача з 10.10.1994 року - 13.07.1995 року підтверджений довідкою №751 від 05.09.2003 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 працювала в Хабаровській філії державної установи «Міжгалузевий науково-технічний комплекс «Мікрохірургія ока» з 05.11.1991 по 13.07.1995 на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення, довідкою №621 від 17.05.2023 року Хабаровської філії державної установи Міжгалузевий науково-технічний «Мікрохірургія ока» імені академіка С.М. Федорова про заробітну плату, отриману ОСОБА_2 у період роботи в цьому закладі з 05.11.1991 по 13.07.1995 на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення, та про те, що страхові внески пенсійного фонду перераховані за встановленими тарифами, довідкою №01-10/572 від 24.05.2023 року Хабаровської філії державної установи Міжгалузевий науково-технічний «Мікрохірургія ока» імені академіка С. М. Федорова про те, що ОСОБА_2 працювала у цьому закладі на умовах повного робочого дня з 05.11.1991 по 13.07.1995 на посаді медсестри амбулаторно-реабілітаційного відділення на період декретної відпустки та відпустки по догляду за дитиною (наказ №196-к від 11.11.1991 р.), та має бути зарахований до страхового стажу позивача.
Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги останнім для зарахування спірних періодів трудової діяльності позивача.
Фактично підставою для неврахування до страхового стажу позивача відповідних періодів роботи у рф є те, що з 01.01.2023 р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Інших підстав у повідомленні не зазначено.
Однак, такі доводи відхиляються судом, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 була чинна як для України, так і для рф в спірні періоди роботи позивача.
При цьому, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Суд зазначає, що в силу пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Тож, припинення участі в Угоді від 13.03.1992 р., так само, як і прийняття постанови КМУ від 29.11.2022 р. №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж нею набутий до ухвалення відповідних рішень.
Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення/перерахунок пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
За таких обставин, право позивача на обрахунок стажу при призначенні пенсії, набутого на території країни-учасниці Угоди, не може пов`язуватись з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з такою країною, оскільки у період роботи позивача в рф вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав. При цьому, суд зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періодів роботи на території рф до стажу, що надає право на пенсійне забезпечення.
Суд зауважує, що оскільки позивач працювала у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території рф та, відповідно, і заробітну плату, отримувану під час виконання такої роботи.
Доцільно зауважити, що при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.
У своєму рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.
Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином, позовна заява підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незарахування до загального страхового стажу позивача періодів роботи в Хабаровській філії МНТК "Мікрохірургія ока", нині Хабаровська філія державної установи "Міжгалузевий науково-технічний комплекс "Мікрохірургія ока" імені академіка С.Н. Федорова", на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення з 05.11.1991 року по 13.07.1995 року.
Суд звертає увагу, що позивач просила визнати неправомірним рішення Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області. Водночас, в цій справі рішення відповідачем не приймалось.
Відповідно, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині та вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача, якими позивачу протиправно не зараховано страховий стаж.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адмі Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі в розмірі 605,60 грн. (1 211,20 грн. : 2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періоду роботи з 10.10.1994 року по 13.07.1995 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Хабаровській філії МНТК "Мікрохірургія ока", нині Хабаровська філія державної установи "Міжгалузевий науково-технічний комплекс "Мікрохірургія ока" імені академіка С.Н. Федорова", на посаді медичної сестри амбулаторно-реабілітаційного відділення з 05.11.1991 року по 13.07.1995 року.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма