Справа № 160/14214/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

03 червня 2025 року Справа № 160/14214/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник С.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Єконян Катерини Леонідівни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

16.05.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 15.05.2025 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Єконян Катерини Леонідівни до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо незастосування при обчисленні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористану щорічну відпустку показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2020 року, 01.01.2021 року, 01.01.2022 року та станом на 01.01.2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2020 року; за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2021 року; за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2022 року; за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових за періоди служби, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2020 року, за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2021 року, за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2022 року, за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати на правничу (правову) допомогу.

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року. Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2023 року №200 сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку з урахуванням пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу підпункту а (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), з 13.07.2023 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. За період проходження служби позивачу було виплачено грошове забезпечення не в повному обсязі, з порушенням правових норм. А саме: за період з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року грошове забезпечення нараховувалось з урахуванням прожиткового мінімуму взятого станом на 1 січня 2018 року, замість розрахунку посадового окладу: в 2020 році враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року в розмірі 2027 грн.; в 2021 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року в розмірі 2379 грн.; в 2022 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року в розмірі 2481 грн.; в 2023 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року в розмірі 2684 грн. Неправильно розрахованими відповідно є матеріальні допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, у разі їх нарахування та виплати протягом періоду з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року, і грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. 09.04.2025 року на адресу військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача направлено заяву про перерахунок грошового забезпечення та розміру допомоги на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, у разі їх виплати за період служби, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01 січня відповідного року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів. Крім того, зазначеною заявою було запрошено інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. За результатами розгляду заяви військова частина надала відповідь від 25.04.2025 року №7561, з якої вбачається, що усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, виходячи з розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн. Документи, які просив надати представник позивача, надані не були. Отже, з означеної відповіді військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що нарахування грошового забезпечення та інших виплат позивачу здійснювалося всупереч нормам чинного законодавства, що заперечується відповідачем. Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо неналежного проведення нарахування та виплати грошового забезпечення, позивач вирішив звернутися до суду за захистом порушеного права.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2025 року зазначена вище справа розподілена та 19.05.2025 року передана судді Пруднику С.В.

В період з 20.05.2025 року по 22.05.2025 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці.

23.05.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 із даною позовною заявою. Позовну ОСОБА_1 в особі представника Єконян Катерини Леонідівни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Позивачу надано було строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: уточненої позовної заяви із доказами направлення іншим учасникам справи у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України; вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску з 13.10.2023 року по 15.05.2025 року в частині позовних вимог з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року.

29.05.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 28.05.2025 року через систему «Електронний суд» заява представника позивача Єконян Катерини Леонідівни про усунення недоліків, в якій представник позивача просить суд: 1. Прийняти заяву до розгляду та врахувати аргументи представника позивача викладені у даній заяві. 2. Визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк і відкрити провадження у справі.

Аргументи клопотання про поновлення процесуального строку зводяться до того, що позивач, ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року. Під час проходження військової служби та на час звільнення ОСОБА_1 не було відомо про порушення його прав. Позивач вважав, що виплати грошового забезпечення здійснюються належним чином, адже справедливо очікував дотримання військовою частиною принципів розумності та добросовісності при нарахуванні виплат. Грошове забезпечення є щомісячним платежем і його розмір був відомим позивачу, він виявляв належну зацікавленість щодо складових, з яких воно складається та механізму нарахування. Проте об`єктивно він не мав можливості дізнатися, як проводяться калькуляції грошового забезпечення, виходячи з якого розміру прожиткового мінімуму. Адже навіть за умови отримання позивачем інформації (розрахунку) щодо сум та всіх складових його грошового забезпечення, інформація щодо того чи обраховувалось таке грошове забезпечення відповідно до норм чинного законодавства не міститься у такому розрахунку. Про порушення його прав позивачу достеменно стало відомо лише 25.04.2025 року після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 (вих. №7561 від 25.04.2025 року) на заяву, направлену в його інтересах 09.04.2025 року. Зазначеною заявою, зокрема, було витребувано інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 року (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. Під час звільнення з військової службу така інформація позивачу не надавалася. Отримавши зазначену відповідь, виявилося, що всупереч нормам чинного на той час законодавства усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, виходячи з розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн. Досудове врегулювання спору не принесло бажаних результатів, тому позивач невідкладно почав вживати заходів для захисту своїх законних прав та інтересів та у найкоротший строк звернувся до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження дій відповідача. Тобто, позивач, до звернення за правовою допомогою та отримання відповіді від в/ч не знав про порушення своїх прав, а тому строк позовної давності слід обраховувати з дня отримання відповіді в/ч з 25.04.2025 року. Період служби, за який позивачу нараховувалося грошове забезпечення в неналежному розмірі охоплює час з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року. Що стосується позовних вимог за період з 01.01.2020 року по 18.07.2022 року, то такий строк звернення до суду не пропущено, оскільки до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком прав працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В той же час, відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому визначені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, відновили свою дію з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року внаслідок відміни постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Стосовно періоду з 13.10.2023 року по 15.05.2025 року в частині позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення за період служби з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року, представник позивача послалася на введення воєнного стану в Україні. Також представник позивача зазначила, що перебіг процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку. ОСОБА_1 в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року проходив військову службу, що підтверджено відповідними записами у військовому квитку позивача серії НОМЕР_4 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2023 року № 200, копії яких наявні в матеріалах справи. Крім того, позивач є учасником бойових дій, що підтверджено відповідним посвідченням, яке міститься в матеріалах справи. Представник позивача звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою від 09.04.2025 року про перерахунок: грошового забезпечення позивача за період служби з 01 січня 2020 року по 20 травня 2023 року з урахуванням прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року відповідно, з вирахуванням фактично виплачених сум грошового забезпечення, податків, зборів. У відповідь на звернення отримано лист військової частини НОМЕР_1 (вих. №7561 від 25.04.2025 року), яким роз`яснено механізм розрахунку грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу та окладу за військове звання), інших додаткових видів грошового забезпечення та одноразових виплат, в тому числі й грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Отже, саме після отримання 25.04.2025 року від військової частини офіційної відповіді на заяву про перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу, стало відомо про те, що за період служби військовими частинами нарахування грошового забезпечення здійснювалось не у відповідності чинного законодавства. Крім того, запитувані документи про розмір та порядок нарахування грошового забезпечення відповідачем надано так і не було. З даним позовом позивач (через свого представника) звернувся до суду 16.05.2025 року, тобто менш ніж у місячний строк після отримання відповіді від відповідача із роз`ясненням щодо розрахунку грошового забезпечення позивача, тобто у двотижневий строк коли позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, позовна заява та заява про поновлення строку звернення до суду містять докази на підтвердження того, що позивач був позбавлений можливості раніше отримати інформацію про складові свого грошового забезпечення та правові підстави її нарахування за спірний період. Крім того, позивач не є фахівцем в галузі права, а тому не міг бути обізнаний щодо правильності обрахунку грошового забезпечення та імовірність порушення його прав. Отже всі вказані обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причини та є підставою для поновлення судом строків, встановлених частиною другою ст. 122 КАС України.

Щодо строку звернення до адміністративного суду, слід зазначити наступне.

Варто зазначити, що строк звернення до адміністративного суду визначає ст. 122 КАС.

Так, згідно з ч. 1 ст. 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами, наведеними у ч. 5 ст. 122 КАС, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення ст. 122 КАС не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

У той же час ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було установлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положень вказаної норми надав Конституційний Суд України в рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.

Так, в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України навів висновок про те, що положення ч. 2 ст. 233 КЗпП у системному зв`язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з п. 2.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Той самий підхід застосовується і до індексації заробітної плати (грошового забезпечення).

Таким чином, при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення належить застосовувати норми ст. 233 КЗпП, а не ч. 5 ст. 122 КАС.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352) внесені зміни до КЗпП.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Закону № 2352 цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 19 липня 2022 року.

На підставі пп. 18 п. 1 розділу І Закону № 2352 назва та частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП викладені в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

На підставі пп. 19 п. 1 розділу І Закону № 2352 текст ст. 234 КЗпП викладений в такій редакції:

«У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року».

Отже, внаслідок набрання чинності Законом № 2352, яким внесені зміни до ст. ст. 233, 234 КЗпП, зазнало змін правове регулювання правовідносин, які виникли з питань нарахування і виплати заробітної плати.

Зокрема, з 19 липня 2022 року в КЗпП відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату, без обмеження будь-яким строком.

При цьому, ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, окремо взагалі не врегульовує питання щодо строку звернення до суду працівника з позовом про стягнення заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці.

Натомість, ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлений загальний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який становить три місяця з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Ч. 2 ст. 233 КЗпП, в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлені спеціальні строки звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору:

у справах про звільнення працівника місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення;

у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Закон № 2352 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії у часі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тобто, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

Таке правозастосування узгоджується з нормою ч. 4 ст. 3 КАС, відповідно до якої закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України був запроваджений карантин.

Дія карантину неодноразово продовжувалась.

30 червня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Згідно з цією постановою з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, був відмінений.

Таким чином, починаючи з 01 липня 2023 року на території України карантин не діє.

При цьому п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Верховний Суд в постанові від 30 січня 2025 року у справі № 640/18806/24 навів такі висновки щодо застосування строку звернення до суду за період до 19 липня 2022 року:

«[…]

34. Водночас у зазначених положеннях КАС відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

35. У постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення ст. 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівника.

36. Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма ст. 233 КЗпП є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

37. Так, відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352), «працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

38. Законом № 2352, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, ч. 1 ст. 233 КЗпП викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 статті».

39. Верховний Суд 06 квітня 2023 року ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи № 260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19 липня 2022 року КЗпП не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352 тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

40. Отже, у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352 лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

41. У цій справі судом встановлено, що ОСОБА_1 у жовтні 2022 року звернувся до суду із позовом про виплату йому індексації грошового забезпечення за період з листопада 2011 року по лютий 2018 року, тому у цій справі до вимог за вказаний період застосуванню підлягає ч. 2 ст. 233 КЗпП у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352, якою визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

42. Також колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

43. У постановах Верховного Суду, на які посилається касатор у касаційній скарзі, від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, а також постановах Верховного Суду від 02 березня 2023 року у справі № 460/14618/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22 та № 300/4201/22, зазначено, що карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651). Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

44. З огляду на вказане, висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 122 КАС та пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком. Також станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, що є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП, на строк дії такого карантину.

[…]».

Вирішуючи питання строку звернення до суду за спірний період, який починається з 19 липня 2022 року, Верховний Суд в постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 400/5432/24 сформулював такі висновки:

«[…]

25. Так, відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352) «працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

26. Законом № 2352, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, ч. 1 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті.

27. У цій справі судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 14.05.2020 по 06.03.2024. Остаточний розрахунок проведено з позивачем 09.03.2024. У той же час, предметом спору є правомірність утримання з грошового забезпечення позивача військового збору за періоди з 24.02.2022 по 17.08.2022, з 28.08.2022 по 17.09.2023, з 03.10.2023 по 29.10.2023, з 20.11.2023 по 30.11.2023, з 15.12.2023 по 18.12.2023, з 03.01.2024 по 18.02.2024, з 27.02.2024 по 06.03.2024.

28. Верховний Суд звертає увагу на те, що приписи ч. 1 ст. 233 КЗпП пов`язують відлік тримісячного строку звернення до суду з днем, коли особа (працівник, службовець) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

29. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до абз. 3 п. 9 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види в поточному місяці за минулий.

30. Отже, позивач мав бути обізнаний про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення не пізніше першого числа місяця, що слідує за наступним від оплаченого, тому тримісячний строк звернення до суду щодо виплати йому утриманого військового збору за січень 2024 року спливає через три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права (01 березня 2024 року), тобто 01 червня 2024 року.

31. Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає безпідставними посилання касатора на те, що про порушення своїх прав щодо отримання грошового забезпечення в належному розмірі він дізнався лише з листа військової частини НОМЕР_2 від 01 травня 2024 року № 1330, оскільки про розмір виплаченого йому грошового забезпечення він дізнавався щомісячно, і не був позбавлений права під час проходження військової служби на звернення до відповідача про надання йому роз`яснень щодо складових виплаченого йому грошового забезпечення та проведених утримань податку та інших обов`язкових платежів.

[…]

33. Отже, у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352 лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

34. Таким чином, до вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно утримання військового збору з доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 в період дії правового режиму воєнного стану у період його безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з 24 лютого 2022 року по 19 липня 2022 року та зобов`язання відповідача виплатити позивачу утриманий військовий збір при виплаті доходів у вигляді грошового забезпечення за вказаний період застосуванню підлягають приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом № 2352, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

35. До вимог щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно утримання військового збору з доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 в період дії правового режиму воєнного стану у період його безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з 19 липня 2022 року […] застосуванню підлягають приписи ч. 1 ст. 233 КЗпП у редакції після 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

[…]».

Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року.

Отже, до позовних вимог за період з 01.01.2020 року по 18.07.2022 року включно належить застосовувати норму ч. 2 ст. 233 КЗпП в редакції до внесення змін Законом № 2352, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин і передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

До позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року належить застосовувати норму ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352, якою установлений тримісячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

До суду з цим позовом позивач звернувся 15.05.2025 року (документ сформований в системі «Електронний суд»), тобто в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року строк звернення до суду ним пропущений.

Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Ст. 44 КАС визначений обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. п. 6, 7 ч. 5 цієї статті).

Наведеними положеннями КАС чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.

Згідно з ч. 5 ст. 45 КАС учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Процесуальний закон вимагає від учасника справи, який пропустив визначений законом процесуальний строк для вчинення певної процесуальної дії, подання заяви про поновлення такого строку та подання доказів поважності причин його пропуску.

При цьому суд не наділений повноваженням замість позивача визначати причини пропуску строку звернення до суду і, самостійно визначивши такі причини, надавати оцінку їх поважності.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, з-поміж іншого, позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року. Під час проходження військової служби та на час звільнення ОСОБА_1 не було відомо про порушення його прав. Позивач вважав, що виплати грошового забезпечення здійснюються належним чином, адже справедливо очікував дотримання військовою частиною принципів розумності та добросовісності при нарахуванні виплат. Грошове забезпечення є щомісячним платежем і його розмір був відомим позивачу, він виявляв належну зацікавленість щодо складових, з яких воно складається та механізму нарахування. Проте об`єктивно він не мав можливості дізнатися, як проводяться калькуляції грошового забезпечення, виходячи з якого розміру прожиткового мінімуму. Адже навіть за умови отримання позивачем інформації (розрахунку) щодо сум та всіх складових його грошового забезпечення, інформація щодо того чи обраховувалось таке грошове забезпечення відповідно до норм чинного законодавства не міститься у такому розрахунку. Про порушення його прав позивачу достеменно стало відомо лише 25.04.2025 року після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 (вих. №7561 від 25.04.2025 року) на заяву, направлену в його інтересах 09.04.2025 року. Зазначеною заявою, зокрема, було витребувано інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 року (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. Під час звільнення з військової службу така інформація позивачу не надавалася. Отримавши зазначену відповідь, виявилося, що всупереч нормам чинного на той час законодавства усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, виходячи з розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн. Досудове врегулювання спору не принесло бажаних результатів, тому позивач невідкладно почав вживати заходів для захисту своїх законних прав та інтересів та у найкоротший строк звернувся до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження дій відповідача. Тобто, позивач, до звернення за правовою допомогою та отримання відповіді від в/ч не знав про порушення своїх прав, а тому строк позовної давності слід обраховувати з дня отримання відповіді в/ч з 25.04.2025 року. Період служби, за який позивачу нараховувалося грошове забезпечення в неналежному розмірі охоплює час з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року. Що стосується позовних вимог за період з 01.01.2020 року по 18.07.2022 року, то такий строк звернення до суду не пропущено, оскільки до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком прав працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В той же час, відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому визначені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, відновили свою дію з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року внаслідок відміни постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Стосовно періоду з 13.10.2023 року по 15.05.2025 року в частині позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення за період служби з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року, представник позивача послалася на введення воєнного стану в Україні. Також представник позивача зазначила, що перебіг процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку. ОСОБА_1 в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року проходив військову службу, що підтверджено відповідними записами у військовому квитку позивача серії НОМЕР_4 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2023 року № 200, копії яких наявні в матеріалах справи. Крім того, позивач є учасником бойових дій, що підтверджено відповідним посвідченням, яке міститься в матеріалах справи. Представник позивача звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою від 09.04.2025 року про перерахунок: грошового забезпечення позивача за період служби з 01 січня 2020 року по 20 травня 2023 року з урахуванням прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року відповідно, з вирахуванням фактично виплачених сум грошового забезпечення, податків, зборів. У відповідь на звернення отримано лист військової частини НОМЕР_1 (вих. №7561 від 25.04.2025 року), яким роз`яснено механізм розрахунку грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу та окладу за військове звання), інших додаткових видів грошового забезпечення та одноразових виплат, в тому числі й грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Отже, саме після отримання 25.04.2025 року від військової частини офіційної відповіді на заяву про перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу, стало відомо про те, що за період служби військовими частинами нарахування грошового забезпечення здійснювалось не у відповідності чинного законодавства. Крім того, запитувані документи про розмір та порядок нарахування грошового забезпечення відповідачем надано так і не було. З даним позовом позивач (через свого представника) звернувся до суду 16.05.2025 року, тобто менш ніж у місячний строк після отримання відповіді від відповідача із роз`ясненням щодо розрахунку грошового забезпечення позивача, тобто у двотижневий строк коли позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання щодо можливості поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі цей інститут має на меті полегшення надання учасниками процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Поряд із цим, право особи на судовий захист гарантується ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому має пріоритетне значення під час здійснення правосуддя, зокрема, при вирішенні судом питання щодо надання можливості його реалізації особою, якій воно надано.

Суд враховує, що Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Воєнний стан триває.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ч. ч. 1, 4 ст. 26 Закону № 389 установлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (ч. 1 ст. 10 Закону № 389).

Тобто, введення в Україні воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

Відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи суддів в умовах воєнного стану від 02 березня 2022 року суддям необхідно виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків та по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану.

Суд враховує, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до п. 38 постанови Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 640/7095/22 при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.

Крім того, в постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24 Верховний Суд навів такий висновок:

«[…]

57. На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне сформувати наступний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 122 та 123 КАС у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

[…]».

Суд враховує, що у зв`язку з перебуванням позивача на військовій службі і виконанням безпосередніх функцій із захисту Батьківщини в умовах воєнного стану, його своєчасне звернення до суду з цим позовом об`єктивно було ускладнене.

З поміж іншого, під час проходження військової служби та на час звільнення ОСОБА_1 не було відомо про порушення його прав. Позивач вважав, що виплати грошового забезпечення здійснюються належним чином, адже справедливо очікував дотримання військовою частиною принципів розумності та добросовісності при нарахуванні виплат. Грошове забезпечення є щомісячним платежем і його розмір був відомим позивачу, він виявляв належну зацікавленість щодо складових, з яких воно складається та механізму нарахування. Проте об`єктивно він не мав можливості дізнатися, як проводяться калькуляції грошового забезпечення, виходячи з якого розміру прожиткового мінімуму. Адже навіть за умови отримання позивачем інформації (розрахунку) щодо сум та всіх складових його грошового забезпечення, інформація щодо того чи обраховувалось таке грошове забезпечення відповідно до норм чинного законодавства не міститься у такому розрахунку. Про порушення його прав позивачу достеменно стало відомо лише 25.04.2025 року після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 (вих. №7561 від 25.04.2025 року) на заяву, направлену в його інтересах 09.04.2025 року. Зазначеною заявою, зокрема, було витребувано інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 року (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. Під час звільнення з військової службу така інформація позивачу не надавалася. Отримавши зазначену відповідь, виявилося, що всупереч нормам чинного на той час законодавства усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, виходячи з розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн. Досудове врегулювання спору не принесло бажаних результатів, тому позивач невідкладно почав вживати заходів для захисту своїх законних прав та інтересів та у найкоротший строк звернувся до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження дій відповідача. Тобто, позивач, до звернення за правовою допомогою та отримання відповіді від в/ч не знав про порушення своїх прав, а тому строк позовної давності слід обраховувати з дня отримання відповіді в/ч з 25.04.2025 року.

Тобто, наявні підстави, які об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє право на звернення до суду у межах визначеного процесуального строку.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини, суд дійшов висновку, що причини пропуску ним строку звернення до суду в частині позовних вимог, які стосуються періоду з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року, є поважними, а пропущений ним строк підлягає поновленню.

Відтак, в установлений ухвалою суду від 23.05.2025 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.

При вирішення питання щодо відкриття провадження в адміністративній справі та призначення її до розгляду суд виходить з такого.

Позовна заява відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

За змістом норм ч. 1, 2 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Пунктом ч. 4 ст. 12 цього Кодексу визначено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Поряд з цим, згідно п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Також нормами ч. 2 і 3 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, зміст якої відповідає змісту ч. 4 цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, суд вважає, що подана до суду позивачем позовна заява підлягає до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження згідно частини 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України.

З матеріалів адміністративного позову порушень строків, передбачених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається.

Підстав для її повернення або відмови у відкритті провадження у справі не має.

Щодо клопотання представника позивача про витребування доказів.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з ч. 4 ст.77 КАС України, суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

За приписами ч. 3 ст. 80 КАС України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.

Так, в обґрунтування клопотання про витребування доказів представник позивача зазначила, що 09.04.2025 року на адресу військової частини НОМЕР_1 в інтересах ОСОБА_1 було направлено відповідну заяву, якою, зокрема, було витребувано інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. 25.04.2025 року надійшла відповідь військової частини НОМЕР_1 (вих. №7561 від 25.04.2025 року). В листі було зазначено, що до листа додаються картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2020-2023 роки (4 арк.) та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2017 року №209 про зарахування сержанта ОСОБА_1 до списків особового складу (1 арк.).

Проте до листа зазначені додатки додані не були. Оскільки без отримання вказаних доказів, неможливо встановити порядок нарахування грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року, а також для забезпечення повноти та всебічного розгляду справи та правильного вирішення спору, необхідно витребувати зазначені докази у військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання представника позивача Єконян Катерини Леонідівни про витребування доказів та витребувати у військової частини НОМЕР_1 копії карток особового рахунку ОСОБА_1 за 2020-2023 роки; копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2017 року №209 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу; інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду.

При цьому, суд вважає за належним звернути увагу сторін, на наступне, що положеннями статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене суд зазначає, що за приписами статті 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно частини четвертої статті 45 КАС України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Із положень статті 144 КАС України випливає, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом, як правило, негайно після вчинення порушення. Про застосування заходів процесуального примусу суд постановляє ухвалу.

Згідно пункту 5 частини першої статті 145 КАС України, заходом процесуального примусу є штраф.

Пунктами 1 частини другої статті 149 КАС України, визначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків.

Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом і стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.

Отже, з огляду на вказане, суд вважає за необхідне попередити учасників справи про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 49, 80, 171, 241-243, 248, 253, 257, 260, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду із позовною заявою в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року.

Прийняти до свого провадження позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та відкрити провадження в адміністративній справі.

Призначити справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду з 23 червня 2025 року за адресою: 49089, м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, 4, зала судових засідань № 1.

Здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею С. В. Прудником.

Клопотання представника позивача Єконян Катерини Леонідівни про витребування доказів задовольнити.

Витребувати у військової частини НОМЕР_1 :

- копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2017 року №209 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу;

- інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки;

- відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду;

- письмові та вмотивовані пояснення та засвідчені належним чином письмові докази щодо нарахування (не нарахування) та виплати (не виплати) грошового забезпечення за період служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2020 року; за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2021 року; за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2022 року; за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України станом на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів;

- письмові та вмотивовані пояснення та засвідчені належним чином письмові докази щодо нарахування (не нарахування) та виплати (не виплати) матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових за періоди служби, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2020 року, за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2021 року, за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2022 року, за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів.

Витребувані судом докази слід подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (; ) ) у строк до 23 червня 2025 року.

Суд попереджає військову часину НОМЕР_1 про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.

Роз`яснити відповідачам їх право на подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів, а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу, протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Повідомити сторін, що відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення та пояснення повинні відповідати вимогам частин другої-четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Інформацію щодо адміністративної справи учасники даної справи можуть отримати на офіційному порталі судової влади України у мережі Інтернет (веб-адреса сторінки: http://adm.dp.court.gov.ua/sud0470/gromadyanam/csz/).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник