Справа № 560/13357/24
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

03 червня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, у якій просить:

- «визнати дії військової частини НОМЕР_1 під час проведення службового розслідування на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 №179 від 07.07.2024 протиправними;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 № 160 від 25.07.2024 «Про результати службового розслідування», в частині що стосується старшого солдата ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командування військової частини НОМЕР_1 про визнання старшого солдата ОСОБА_1 таким що самовільно залишив військову частину 07.07.2024;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити старшому солдату ОСОБА_1 виплату додаткової грошової винагороди та премії за липень 2024 року в повному обсязі;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому солдату ОСОБА_1 грошове забезпечення, яке було зупинене наказом №160 від 25.07.2024».

Ухвалою від 20.09.2024 позовну заяву ОСОБА_1 , залишено без руху; надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 5 днів з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 30.09.2024 відкрито провадження в адміністративній справі; постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України разом із відзивом на позовну заяву надати до суду: належним чином завірені копії матеріалів службового розслідування, за результатами якого прийнятий спірний Наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 № 160 від 25.07.2024 «Про результати службового розслідування», в частині що стосується старшого солдата ОСОБА_1 ; належним чином завірену копію Наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 від 07.07.2024 № 179 «Про призначення службового розслідування»; належним чином завірену копію Наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 від 25.07.2024 №160 «Про результати службового розслідування»; належним чином завірену копію Акту службового розслідування від 25.07.2024 щодо ОСОБА_1 ; докази ознайомлення ОСОБА_1 з: Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 від 07.07.2024 № 179 «Про призначення службового розслідування»; Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 25.07.2024 №160 «Про результати службового розслідування»; Актом службового розслідування від 25.07.2024 щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до заяв по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.

Вказує, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №160 від 25.07.2024 «Про результати службового розслідування» за порушення військової дисципліни, а саме самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), вчинене в умовах воєнного стану та на підставі статті 45, пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накладено на старшого солдата ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення, сувора догана, позбавлено премії та додаткової винагороди за липень 2024 року та зупинено виплата грошового забезпечення з 07.07.2024 року.

Зазначає, що винесенню наказу №160 від 25.07.2024 та прийняття рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності передувало службове розслідування, за результатами якого винесено оскаржуваний наказ.

Позивач вважає, що службове розслідування проведено неповно, необ`єктивно, однобічно, з обвинувальним нахилом, без належного врахування всіх обставин.

Посилається на те, що особою, яка проводила службове розслідування також не вчинено жодних дій, які б сприяли реалізації прав, наданих позивачеві, зокрема подавати пояснення, отримувати копії документів, порушувати клопотання, висловлювати зауваження, оскаржувати рішення, тощо.

Вказує, що накази про призначення службового розслідування, оскаржуваний наказ, до його відома не доводилися, чим порушено право позивача на належний захист своїх прав та законних інтересів, а також позбавлено можливості своєчасно оскаржити прийняте щодо нього рішення у встановленому законом порядку.

Згідно із відзивом на адміністративний позов, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на таке.

Так, стосовно доведення наказів командира військової частини НОМЕР_1 № 179 від 07.07.2024 ( з адміністративно-господарської діяльності) та № 160 від 25.07.2024 (з основної діяльності) позивачеві, то відповідач посилається на те, що, оскільки позивач порушив законодавство України та умисно не повідомляв про своє місцезнаходження військову частину НОМЕР_1 , він став прямою причиною неможливості його ознайомлення з наказами командира військової частини НОМЕР_1 , що не забороняє військовій частині проводити службове розслідування без його ознайомлення з наказом на призначення такого розслідування.

Службове розслідування проведено, на думку відповідача, відповідно до вимог чинного законодавства України, а оскаржувані накази винесені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Старший солдат ОСОБА_1 проходив військову службу стрільцем першого стрілецького відділення першого стрілецького взводу другої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 07.07.2024 № 179 «Про призначення службового розслідування», з метою з`ясування причин та умов, що сприяли самовільному залишенню місця розташування військової частини НОМЕР_1 стрільцем першого стрілецького відділення першого стрілецького взводу другої стрілецької роти старшим солдатом ОСОБА_3 та навідником першого стрілецького відділення першого кулеметного взводу другої стрілецької роти солдатом ОСОБА_4 ., а також встановлення ступеня вини посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, наказано провести службове розслідування стосовно самовільного залишення місця розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) старшим солдатом ОСОБА_3 та солдатом ОСОБА_4 .

Вказаним наказом наказано службове розслідування провести у відповідності до вимог ст. 84-86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (зі змінами).

На виконання зазначеного наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України комісією за результатами проведеного службового розслідування складено та підписано Акт службового розслідування від 07.07.2024 року.

Службове розслідування стосовно старшого солдата ОСОБА_1 проведено на підставі рапорту т.в.о. командира другої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_5 від 07.07.2024 № 2413.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 25.07.2024 № 160 «Про результати службового розслідування»: «1. Службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 №179 від 07.07.2024 року, вважати завершеним.

2. За порушення військової дисципліни, а саме самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), вчинене в умовах воєнного стану та на підставі статті 45, пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накласти на старшого солдата ОСОБА_6 та солдата ОСОБА_7 дисциплінарні стягнення СУВОРА ДОГАНА;

3. Начальнику штабу - заступнику командира військової частини відповідно до п. 15 Розділу XXXIV «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 (зі змінами), до наказу про виплату додаткової винагороди за липень 2024 старшого солдата ОСОБА_6 та солдата ОСОБА_7 не включати.

4. Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до пункту 5 розділу XVI «Преміювання» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 (зі змінами), старшому солдату ОСОБА_8 та солдату ОСОБА_9 щомісячну премію з липня 2024 року не нараховувати, на виплату не передавати.

5. Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 до вимог пункту 15 розділу XXXIV «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 (зі змінами), старшому солдату ОСОБА_8 та солдату ОСОБА_9 додаткову винагороду із липня 2024 року - не нараховувати, на виплату не передавати.

6. Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до пункту 15 Розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 (зі змінами), старшому солдату ОСОБА_8 та солдату ОСОБА_9 нарахування та виплату грошового забезпечення не здійснювати з 07.07.2024.

7. Наказ довести до особового складу в частині, що стосується.

8. Контроль за виконанням даного наказу залишаю за собою».

Не погоджуючись із діями Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення службового розслідування, наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2024 № 179 «Про призначення службового розслідування», від 25.07.2024 № 160 «Про результати службового розслідування» в частині, що стосується його, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Частинами 1,2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється за Законом України Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон №2232-ХІІ).

За ч.1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною четвертою статті 2 цього Закону, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.14 Закону №2232-ХІІ, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ).

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 2232-XII, визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

При цьому, згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).

Згідно з вимогами п.15 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

За приписами ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до статей 5, 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеногоЗаконом України"Про оборону України".

Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Статтею 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно статті 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтями 83 - 86 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку, виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).

Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі:

- невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

- невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

- неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

- дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

- втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

- порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

- недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

- повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

- вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією;

- скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи;

- надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України Про запобігання корупції, а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку, службове розслідування не призначається: у разі надходження анонімних повідомлень, заяв, скарг; якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 Розділу III Порядку, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Згідно п. 3 розділу IV Порядку, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

На підставі пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку).

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Зі змісту оскаржуваного наказу відповідача від 25.07.2024 № 160 «Про результати службового розслідування» вбачається, що підставою його прийняття стало самовільне залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 07.07.2024 року.

Факт вчинення вказаного дисциплінарного проступку підтверджується наданими відповідачем матеріалами службового розслідування.

Так, зокрема, на підставі рапорту т.в.о. командира другої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_5 від 07.07.2024 № 2413 наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 07.07.2024 № 179 «Про призначення службового розслідування», наказано провести службове розслідування стосовно самовільного залишення місця розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), старшим солдатом ОСОБА_1 та солдатом ОСОБА_10 .

У ході службового розслідування встановлено, що 07.07.2024 року військовослужбовці, зокрема, і старший солдат ОСОБА_1 самовільно залишили район зосередження військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ). На даний момент їхнє місцезнаходження невідоме, на телефонні дзвінки не відповідають.

Отже, суд вважає, що відповідачем вірно кваліфіковані дії позивача які полягали в самовільному залишенні військової частини в умовах воєнного стану, як порушення службової дисципліни, сутність якої визначена розділом І Дисциплінарного статуту збройних Сил України, відтак і зупинення виплати грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди є правомірним та відповідає вимогам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 року.

При цьому, щодо аргументів позивача про не ознайомлення його відповідачем з наказами про призначення службового розслідування, про результати службового розслідування та не забезпечення реалізації позивачем прав, наданих військовослужбовцям при проведенні такого розслідування, то суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Суд вказує на те, що службове розслідування проведене і за результатами нього прийнятий оскаржуваний наказ відповідачем саме, у зв`язку із самовільним залишенням позивачем військової частини в умовах воєнного стану, що може свідчити про склад в діях військовослужбовця дисциплінарного проступку та кримінального правопорушення.

Відповідно до абз. 2 ст. 28 Статуту внутрішньої служби, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо) (ст. 12 Статуту внутрішньої служби).

З огляду на викладене, суд виходить з того, що, у разі наявності у позивача тих обставин, на які він посилається у позовній заяві, і які призвели до вчинення ним дисциплінарного проступку, він був зобов`язаний негайно повідомити про ці факти свого безпосереднього начальника.

Всупереч наведеним вище положенням чинного законодавства, позивачем не надано доказів в підтвердження поважних причин відсутності на військовій службі з 07.07.2024 р., не надано доказів попередження своїх керівників про причини відсутності, що обумовлює висновок про відсутність позивача в зазначені період на службі без поважних причин та не повідомлення причин відсутності свого керівництва.

Як свідчать обставини справи, ОСОБА_1 у встановленому порядку не звертався до свого командира із рапортом про можливість відлучення з місця служби 07.07.2024 р., на лікування не направлявся та на підставі відповідного наказу військової частини у відпустці позивач не перебував, з огляду на відсутність доказів протилежного.

Отже, відлучення військовослужбовця з місця служби на законних чи обґрунтованих підставах позивачем також не доведено.

За таких обставин і правових підстав, позивачем не підтверджено відповідними (належними) доказами звернення до свого безпосереднього командування, наявність відповідного рішення, яким дозволено позивачу 07.07.2024 р. залишити місце служби або направлення на лікування чи з інших поважних причин звільнення від виконання військового обов`язку на певний період.

У тому числі, позивач на момент виникнення спірних правовідносин не переведений до іншої військової частини для подальшого проходження військової служби.

Факт відсутності позивача на службі 07.07.2024 р. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: наказами командира НОМЕР_1 № 179 від 07.07.2024 р., «Про призначення службового розслідування», № 160 від 25.07.2024 р., «Про результати службового розслідування», актом службового розслідування від 25.07.2024 р., та не заперечується позивачем.

При цьому, оскільки самовільне залишення військової частини та дезертирство, відповідно до Кримінального кодексу України є кримінальними правопорушеннями (ст.ст. 407, 408), правовій спір щодо того, чи є в діях позивача склади зазначених злочинів, може бути вирішено виключно в порядку кримінального судочинства.

У порядку адміністративного судочинства, суд лише констатує, що станом на 07.07.2025 р. у командування військової частини, були всі підстави для призначення службового розслідування та попереднього обліку ОСОБА_1 як такого, що самовільно залишив військову частину.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено та судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші аргументи сторін не спростовують зазначених вище висновків суду.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що покладені в основу спору у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторони, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення у даному спорі.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до приписів статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із приписами ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для його розподілу відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя Є.В. Печений