Справа № 640/12076/19
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛЬПІ ПРОДАКШН" до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2019 року позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу п`ятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення вказаних у ній недоліків шляхом подання до суду: документа про сплату судового збору у сумі 1 921 грн.
На виконання вимог ухвали суду позивачем до суду подано документ про сплату судового збору у сумі 1 921 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
25.09.2019 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, в якому останній просив долучити до матеріалів справи флеш-накопичувач з масивом інформації.
До суду 09.10.2019 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказано, що Головним управлінням ДФС у м.Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Луксмі» на предмет своєчасності, повноти та сплати податків за період з 01.01.2014 року по 29.07.2016 року. Перевіркою встановлено порушення: п.198.2 п.198.3 п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 56 505 грн., в т.ч. травень 2016 року на суму 18 269 грн., червень 2016 року на суму 38 237 грн. За результатами перевірки було винесено акт від 28.01.2019 р. №17/26-15-14-07-02-10/38376705 «Про результати документальної виїзної перевірки ТОВ «Луксмі». Щодо твердження позивача про неправомірність проведення перевірки зазначено, що ухвала Солом?янського районного суду м.Києва від 01.08.2016 року у справі №760/6919/16-K, набрала законної сили та надійшла до Головного управління ДФС у м.Києві, відтак підлягала обов`язковому виконанню контролюючим органом.
22.10.2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач не надає доказів, що контрагент позивача ліквідований або припинена його підприємницька діяльність під час укладання та виконання договорів. Навпаки, відповідач вказує на порушення контрагентом податкової дисципліни після виконання договору від 28.04.2016 р., чим фактично ставить під сумнів добросовісність позивача в частині обізнаності з господарської операції з надання послуг. Крім того, законодавством не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов?язаннями. Тобто, можливе недотримання контрагентами товариства податкової дисципліни (зокрема, неподання ТОВ «Форест-Таун 2015» звітності з податку на прибуток та податку на додану вартість) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб зокрема, його контрагентів, тобто ТОВ «Луксмі» за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 року прийнято справу до провадження, розгляд справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, судом встановлено наступні обставини справи.
Проведення перевірки доручено співробітникам Державній фіскальній службі України.
14.01.2019 року Головним управлінням ДФС у м.Києві винесено направлення на перевірку №10/26-15-14-07-02-18.
За результатами документальної позапланової виїзної перевірки складений акт від 28.01.2019 р. №17/26-15-14-07-02-10/38376705, у висновках якого встановлено порушення вимог п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 56 505 грн. в т.ч. за травень 2016 року на суму 18 269 грн., за червень 2016 року на суму 38 237 грн.
06.03.2019 року позивач звернувся до Головного управлінням ДФС у м.Києві із запереченнями на акт перевірки від 28.01.2019 р. №17/26-15-14-07-02-10/38376705.
Висновком "Про результати розгляд заперечення" від 18.03.2019 року Головне управління ДФС у м.Києві вирішено висновки в акті від 28.01.2019 р. №17/26-15-14-07-02-10/38376705 залишити без змін, а заперечення без задоволення.
Рішенням ДФС України від 29.05.2019 року податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м.Києві від ДФС у м.Києві залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1 статті 1 ПК України).

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За змістом пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, у тому числі, придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За пунктом 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно із пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.201.10 ст.201 ПК України ).

При цьому, згідно із пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Отже, право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 ПК України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.

Згідно із пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що у періоді, що перевірявся, позивач мав договірні взаємовідносини з ТОВ «Форест-Таун 2015», на підставі договору про надання інформаційних послуг від 28.04.2016 року №Л-01, за яким замовник (ТОВ «Луксмі») доручає, а виконавець (ТОВ «Форест-Таун 2015») зобов`язується організовувати та надавати дослідницькі послуги (послуги моніторингу) по збору та аналізу даних в засобах масової інформації.

На виконання договору ТОВ «Форест-Таун 2015» оформило на адресу ТОВ «Луксмі» акти надання послуг від 01.07.2016 р., від 30.06.2016 р., від 03.06.2016 р., від 02.06.2016 р., від 01.06.2016 р., від 31.05.2016 р., від 31.05.2016 р.

На виконання договору ТОВ «Форест-Таун 2015» виписано податкові накладні на адресу ТОВ «Луксмі» від 01.07.2016 р., від 30.06.2016 р., від 03.06.2016 р., від 02.06.2016 р., від 01.06.2016 р., від 31.05.2016 р., від 31.05.2016 р.

Розрахунки між суб`єктами господарювання за отримані послуги проводились у безготівковій формі. В рахунок оплати за виконані роботи ТОВ «Луксмі» перераховано грошові кошти ТОВ «Форест-Таун 2015» згідно платіжних доручень №1059, №1065, №4, №1082, №1083, №1084, №1086, №1085, №3037, №30342, №30347, №30350, №30349, №30348, №30357, №320501002, №320501005, №320501006, №320501015, №5, №320501022, №320501023, №6, №328582037, №328582038, №328582041.

Наявність первинних документів, що посвідчують договірні відносини позивача з контрагентом та документи, складені у зв`язку з виконанням умов договору, зокрема, акти надання послуг, податкові накладні.

Разом з тим, після дослідження взаємовідносин платника податків з його контрагентом контролюючий орган дійшов висновку про неможливість виконання робіт (надання послуг) за вищевказаними документами, оскільки правочини між ТОВ «Луксмі» та ТОВ «Форест-Таун 2015» здійснено на його думку без мети настання реальних наслідків, а оформлення первинних документів відбувалося з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій.

Оцінюючи такі доводи відповідача, суд зазначає, що надані позивачем до матеріалів справи первинні документи відповідають положенням законодавства та містять обов`язкові реквізити, передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тому мають юридичну силу та підтверджують рух активів, зміну зобов`язань та капіталу позивача. Окрім того, відповідачем не підтверджено факту відсутності у позивача бухгалтерських та інших фінансово-господарських документів, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства, що не доводить його позиції та доводів, викладених як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі.

Відповідачем не подано суду доказів, які однозначно свідчили б про одержання від платника документів з порушенням вимог законодавства, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків. Не доведено також, що на момент вчинення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, що останній не був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Позиція відповідача ґрунтується лише на аналізі інформації по контрагенту позивача - ТОВ «Форест-Таун 2015», водночас не враховує первинних документів, наданих до матеріалів справи.

При цьому суд звертає увагу, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Аналогічних висновків дійшов Європейський суд з прав людини у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» від 18.03.2010 року (заява №6689/03), де зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Таким чином, позивач не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Така ж правова позиція підтримана Верховним судом у постановах, зокрема, від 24.01.2018 року у справі №824/942/13, від 14.03.2018 року у справі №803/1198/16.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Про фіктивність господарських операцій може свідчити невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковість здійснених операцій.

Сама по собі наявність або відсутність у контрагентів основних фондів, певної кількості персоналу, не можуть являтися вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю. Укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником.

Збирання податкової інформації є етапом контрольно-перевірочної роботи та не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються контролюючим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку. Записи у інформаційних базах контролюючого органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться, відповідно, сама по собі така інформація не є належним доказом по справі.

Інформація про контрагентів позивача з автоматизованих інформаційних систем органів ДФС може бути підставою для висновків щодо реальності господарських операцій лише в сукупності з іншими доказами, що підтверджують неможливість конкретного контрагента приймати участь у здійсненні конкретної господарської операції, що в даному випадку відсутнє.

За умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2024 року у справі №440/2167/19.

Суд звертає увагу, що наявність кримінальних проваджень щодо контрагентів платника податків, в яких не винесено вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів КАС України не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.

Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно із вимогами цивільного та податкового законодавства існує «презумпція правомірності правочину» (ст.204 ЦК України) та «презумпція правомірності рішень платника податку» (пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно «індивідуальний характер». Тобто, якщо контрагент позивача не виконав своїх податкових зобов`язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, і платник податків, в свою чергу, в даному випадку, не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При чому, одночасно також слід зазначити й про той факт, що вищенаведені висновки повністю узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними зокрема, в постановах від 10.04.2020 р. (справа №440/1082/19), від 17.03.2020 р. (справа №812/9439/13а), від 12.06.2022 р. (справа №520/2388/20), від 05.10.2022 р. (справа №640/1269/19), від 01.02.2023 р. (справа №300/1753/21), від 19.06.2023 р. (справа №810/1577/17).

Також, як вбачається з матеріалів справи, підставою для проведення перевірки в наказі ГУ ДФС у м.Києві від 11.10.2018 року № 15284 визначено ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к, яка у подальшому скасована у передбаченому законом порядку. Проте, у даній справі зазначені обставини не є вирішальними та не впливають на висновки суду, які стосуються безпосереднього предмету перевірки.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.03.2019 р. №, прийняте Головним управлінням ДФС у м.Києві.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви з викладених вище підстав.

Щодо сплаченого позивачем судового збору за подання позову, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 921 грн.

Відтак, відповідно до положень ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму сплаченого судового збору розмірі 1 921 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.03.2019 р. №, прийняте Головним управлінням ДФС у м.Києві.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м.Києві (вул.Шолуденка, 33/19, м.Київ, 04116, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛЬПІ ПРОДАКШН" (пр.Перемоги, буд.91, м.Київ, 03115, ) судові витрати по справі у розмірі 1 921 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма