Справа № 520/32682/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 р. Справа № 520/32682/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.03.25 по справі № 520/32682/24

за позовом ОСОБА_1

до Височанського селищного голови Мороза Олександра Васильовича , Керуючого справами Виконавчого комітету Височанської селищної ради Кабиш Вікторії Анатоліївни , Височанської селищної ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просив суд:

1. Визнати бездіяльність ОСОБА_2 щодо не надання ОСОБА_1 відповіді на його інформаційні запити від 04.11.2024 за вхідними № 332/02-29, № 333/02-29, № 334/02- 29, №335/02-29 неправомірною.

2. Визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_2 щодо порушення строків надання ОСОБА_1 інформації на його інформаційні запити від 04.11.2024 за вхідними № 332/02-29, №333/02-29, № 334/02-29, № 335/02-29.

3. Визнати неправомірними дії ОСОБА_3 щодо ненадання ОСОБА_1 інформації на його інформаційний запит за вхідним № 331/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, що затверджено ОСОБА_4 як селищним головою.

4. Визнати неправомірними дії ОСОБА_3 щодо ненадання ОСОБА_1 інформації на його інформаційний запит за вхідним № 332/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, що затверджено ОСОБА_4 як селищним головою.

5. Визнати неправомірними дії ОСОБА_3 щодо ненадання ОСОБА_1 інформації на його інформаційний запит за вхідними № 333/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, що затверджено ОСОБА_4 як селищним головою.

6. Визнати неправомірними дії ОСОБА_3 щодо ненадання ОСОБА_1 інформації на його інформаційний запит за вхідним № 334/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб, що затверджено ОСОБА_4 як селищним головою.

7. Зобов`язати ОСОБА_3 в подальшому утримуватись від порушення прав ОСОБА_1 щодо надання йому інформації про діяльність Височанської селищної ради.

8. Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 відповідь на його інформаційний запит за вхідним № 331/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб у 2021 році, який затверджено О. Морозом, як селищним головою.

9. Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 відповідь на його інформаційний запит за вхідним № 332/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб у 2022 році, який затверджено О. Морозом, як селищним головою.

10. Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 відповідь на його інформаційний запит за вхідним № 333/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб у 2023 році, який затверджено О. Морозом, як селищним головою.

11. Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 відповідь на його інформаційний запит за вхідним № 334/02-29 від 04.11.2024, який стосується надання копії Положення про порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб у 2024 році, який затверджено О. Морозом, як селищним головою.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до Височанської селищної ради з інформаційними запитами від 04.11.2024 за вхідними № 332/02-29, №333/02-29, № 334/02-29, № 335/02-29 про надання копій Положення, які затверджені селищним головою О. Морозом, щодо порядку використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, розробленого виходячи із специфіки діяльності та вимог, що передбачені постаново Кабінету міністрів України №848 від 04.06.2003 року у 2021, 2022, 2023, 2024 роках. Однак, відповідач у листах від 11.11.2024 відмовив у наданні затребуваної інформації, з огляду на те, що Положення, яким затверджено порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб не можливо, оскільки таке положення Височанською селищною радою у вказаних роках не приймалося. Вважає вказані відмови протиправними, наданими з порушенням строків розгляду, а тому звернувся до суду з даним позовом.

03.12.2024 року ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду 17.02.2025 року залучено в якості другого відповідача - Височанську селищну раду по даній справі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Височанського селищного голови Мороза Олександра Васильовича, Керуючого справами Виконавчого комітету Височанської селищної ради Кабиш Вікторії Анатоліївни, Височанської селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог, яке постановив суд першої інстанції, не відповідає вимогам КАС України, не містить мотивувальної частини щодо розгляду судом доводів і аргументів позивача, як то визначено судовою практикою, та на думку скаржника, містить суперечливу за змістом інформацію та інформацію яка не відповідає обставинам справи.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся 04.11.2024 року до Височанської селищної ради з інформаційними запитами в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації":

- за вхідним № 332/02-29, в якому просив надати копію Положення яким затверджено селищним головою О. Морозом порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, розробленого виходячи із специфіки діяльності та вимог, що передбачені постаново Кабінету міністрів України №848 від 04.06.2003 року у 2021 році;

- за вхідним № 333/02-29, в якому просив надати копію Положення яким затверджено селищним головою О. Морозом порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, розробленого виходячи із специфіки діяльності та вимог, що передбачені постаново Кабінету міністрів України №848 від 04.06.2003 року у 2022 році;

- за вхідним № 334/02-29, в якому просив надати копію Положення яким затверджено селищним головою О. Морозом порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, розробленого виходячи із специфіки діяльності та вимог, що передбачені постаново Кабінету міністрів України №848 від 04.06.2003 року у 2023 році;

- за вхідним №335/02-29, в якому просив надати копію Положення яким затверджено селищним головою О. Морозом порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних службовою діяльністю посадових осіб, розробленого виходячи із специфіки діяльності та вимог, що передбачені постаново Кабінету міністрів України №848 від 04.06.2003 року у 2024 році.

Височанською селищною радою, за підписом селищного голови О. Мороза, позивачу 11.11.2024 року надано відповіді за вих. №№ 2731/02-22, 2732/02-22, 2733/02-22, 2734/02-22, в яких зазначено, що надати копію Положення, яким затверджено порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб не можливо, оскільки такі положення Височанською селищною радою у 2021 році, у 2022 році, у 2023 році, у 2024 році не приймалися.

Позивач, не погоджуючись з фактичним не отриманням відповіді на запити, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст. 34 Конституції України).

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, зазначено, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційний Суд України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).

У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).

Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація - є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011.

За визначенням в ч. 1 ст. 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації; 2) надання інформації за запитами на інформацію (ст. 5 Закону).

За визначенням в ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

При цьому запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).

Згідно приписів ч. 1, 4 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 23 Закону № 2939-VI закріплено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації та передбачено, що такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач 04 листопада 2024 року звернувся до Височанської селищної ради з чотирма інформаційними запитами (вхід. №№ 332/02-29, 333/02-29, 334/02-29, 335/02/29 від 04.11.2024) про надання копії Положення яким затверджено селищним головою О. Морозом порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб, розробленого виходячи із специфіки діяльності та вимог, що передбачені постановою Кабінету міністрів України № 848 від 04.06.2023 року у 2021 році, а також у 2022 році, у 2023 році та 2024 році.

Водночас, дані запити були розглянуті 11 листопада 2024 року та надано відповіді, за підписом селищного голови О. Мороза, № 2731/02-22, № 2732/02-22, № 2733/02-22, № 2734/02-22, в яких зазначено, що надати копію Положення, яким затверджено порядок використання легкових автомобілів для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб не можливо, оскільки такі положення Височанською селищною радою у 2021 році, у 2022 році, у 2023 році, у 2024 році не приймалися.

Вичерпний перелік випадків, коли розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту про надання інформації, встановлений нормами ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Положеннями п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону № 2939 визначено, що відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою.

З огляду на викладене, можна дійти висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в наданні інформації за сукупності двох умов -розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Разом з тим, в п. 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Отже, запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститися, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 420/27593/21.

Натомість, позивачем не заперечується факт складення 11.11.2024 відповідей на його запити.

Проте, за змістом статті 23 Закону № 2939-VI бездіяльністю, яку може оскаржити запитувач публічної інформації, є ненадання відповіді на запит.

Враховуючи, що відповіді на запити надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання неправомірними дії ОСОБА_3 щодо ненадання ОСОБА_1 інформації на його інформаційні запити за вхідним № 331/02-29 від 04.11.2024, № 332/02-29 від 04.11.2024, № 333/02-29 від 04.11.2024, № 334/02-29 від 04.11.2024 та зобов`язання надати відповідь на запити є безпідставними, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому позивачем не наводиться зауваження щодо змісту, або повноти наданих відповідей.

Щодо доводів, що ОСОБА_5 використав свою посаду з перевищенням повноважень, так як питання надання відповіді на його запити відносились до повноважень ОСОБА_2 , як керуючої справами ВК Височанської селищної ради, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що всі чотири інформаційні запити ОСОБА_1 від 04 листопада 2024 року були адресовані Височанській селищній раді, відповіді надані Височанською селищною радою за підписом селищного голови О. Мороза.

Також з дослідженого колегією суддів розпорядження Височанського селищного голови від 31 грудня 2020 року № 129 «Про розподіл функціональних обов?язків між селищним головою, секретарем селищної ради, першим заступником селищного голови, заступниками селищного голови та керуючим справами (секретарем) виконавчого комітету Височанської селищної ради» встановлено, що до повноважень керуючого справами виконавчого комітету Височанської селищної ради не відноситься надання відповідей на запити.

При цьому, відповідно до п. 19 вказаного розпорядження, до повноважень селищного голови відноситься забезпечення на території громади додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об`єднань.

Позивачем не доведено те, що до функціональних обов`язків керуючого справами виконавчого комітету Височанської селищної ради ОСОБА_2 належить надання відповідей на запити, або те, що вона була суб`єктом звернення ОСОБА_6 , або приймала рішення відносно позивача, а ОСОБА_5 використав свою посаду з перевищенням повноважень, так як питання надання відповіді на його запити відносились до повноважень ОСОБА_2 .

Отже, колегія суддів доходить висновку, що таке судження позивача є необгрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання неправомірною бездіяльності ОСОБА_2 щодо не надання ОСОБА_1 відповіді на його інформаційні запити від 04.11.2024 за вхідними № 332/02-29, № 333/02-29, № 334/02- 29, №335/02-29 та зобов`язання останню надати відповіді на запит.

Таким чином у задоволенні позовних вимог у цій частині також необхідно відмовити.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачами строків розгляду його звернень, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 20 вищевказаного Закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, передбачено, що відповіді на інформаційні запити надаються протягом п`яти днів з дня отримання запиту.

Норма про строк надання відповіді має імперативний, передбачає певні дії та встановлює певний обов`язок для розповсюджувачів інформації, у тому числі щодо вчасності надання відповіді.

У частині 1 статті 20 Закону не має обмежень, відтермінування або інших засобів, які б роз`яснювали строк надання відповіді на запит. Строком є п`ять робочих днів з дня отримання запиту, тобто день отримання запиту є першим днем, коли орган суб`єкт владних повноважень, розпорядник інформації, може готувати відповідь.

Однак, при обрахунку строку варто брати до уваги правила щодо строку, встановлені ЦК України.

Зокрема, стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З наведеного слідує, що відповіді на запити позивача від 04.11.2024 були надані на п`ятий робочий день 11.11.2024 року, оскільки 09.11.2024 та 10.11.2024 були вихідними днями та не враховуються при визначенні терміну надання відповідей на запити, подані в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», що свідчить про своєчасність надання Височанською сільрадою відповідей на запити ОСОБА_1 від 04.11.2024 року.

Щодо вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 в подальшому утримуватись від порушення прав ОСОБА_1 щодо надання йому інформації про діяльність Височанської селищної ради, колегія суддів зазначає таке.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Оскільки, позовні вимоги у вказаній частині звернені на майбутнє, а тому в даній частині позовних вимог права позивача не є порушеними.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 року по справі № 520/32682/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 по справі № 520/32682/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк