Справа № 140/12803/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/12803/24 пров. № А/857/7478/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року (головуючий суддя Смокович В.І., м.Луцьк) у справі №140/12803/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

05.11.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27 квітня 2024 року №0-0303-UA0043658.

Позов обґрунтовує тим, що ГУ ДПС у Волинській області 27 квітня 2024 року винесено податкове повідомлення-рішення №0-0303-UA0043658 за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300 за податковий період 2023 року в сумі 52487,80 грн. Позивач, не погоджуючись із таким рішенням, звернулась до Державної податкової служби України зі скаргою, у якій просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, однак рішенням від 25 вересня 2024 року оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення. Вказує, що у 2023 році у власності позивача наявний об`єкт нерухомого майна, а саме: приміщення складу загальною площею 1566,8 кв. м., яке вона отримала у власність за договором дарування від 15 червня 2021 року. Зазначає, що усі члени і засновники ФГ «Нива» є родичами, а саме: засновник і голова ФГ «Нива» ОСОБА_2 є її чоловіком, а засновник ОСОБА_3 брат ОСОБА_4 . Приміщення складу використовується ФГ «Нива», яке створене 12 липня 2005 року. Основний вид діяльності 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Фермерське господарство є сільськогосподарським товаровиробником. Засновниками ФГ «Нива» є: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (чоловік Позивача), ОСОБА_3 (брат чоловіка Позивача). Членами фермерського господарства є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . До того моменту включення позивача до складу засновників ФГ «Нива», вона була його членом. Вважає, що нежитлова будівля, зокрема приміщення складу належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування, оскільки використовується безпосередньо у сільськогосподарській діяльності сільськогосподарським товаровиробником, тому просить адміністративний позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 27 квітня 2024 року форми "Ф" №0-0303-UA0043658.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, фізична особа ОСОБА_1 є власником приміщення складу, загальною площею 1566,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , речове право припинено 06 червня 2024 року. Вказує, що згідно з даними інформаційних систем позивач не є зареєстрованої фізичною особою-підприємцем, а отже не є сільськогосподарським товаровиробником. Право власності на об`єкта даного нерухомого майна було зареєстровано за ОСОБА_1 як фізичною особою 15 червня 2021 року. При цьому, даний об`єкт не був переданий ФГ «Нива» у володіння, користування чи розпорядження у 2023 році. Таким чином вважає, що дана будівля/споруда не належала сільськогосподарському товаровиробнику (ФГ «Нива») на період нарахування податку (2023 рік), а знаходились у приватній власності позивача. Доводи позивача, що вона є засновником цього фермерського господарства та бере активну участь у сільськогосподарському товаристві не звільняє її від грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно. Таким чином, позивач не може претендувати на отримання податкової пільги відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України за період нарахування податку (2023 рік). Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

05.05.2025 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000. Судом інстанції правильно зауважено, що встановлена абзацом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач у 2023 році була власником нерухомого майна, а саме приміщення складу, загальною площею 1566,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , речове право припинено 06 червня 2024 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 серпня 2024 року, договором дарування від 15 червня 2021 року та не заперечується сторонами.

Також, позивач у 2023 році була учасником ФГ «Нива», що підтверджується статутом ФГ «Нива» у редакції, затвердженій рішенням від 31 липня 2019 року №1 та редакції, затвердженій протоколом від 21 березня 2023 року №б/н.

Основними видами діяльності ФГ «Нива» (за кодами КВЕД) є: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; 10.81 Виробництво цукру; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; 02.40 Надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; 01.63 Післяурожайна діяльність; 10.61 Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості; 10.73 Виробництво макаронних виробів і подібних борошняних виробів; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур; 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 10.62 Виробництво крохмалів і крохмальних продуктів.

ГУ ДПС у Волинській області на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України 22 квітня 2024 року прийняло оскаржуване податкове повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначено суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме №0-0303-UA0043658 на суму 52 487,80 грн.

Позивачка, не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, звернулася в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України (ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Пунктом 6.3 статті 6 ПК України визначено, що сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Згідно з пунктом 7.3 статті 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства..

Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Підпунктами 266.3.1-266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, відповідно до абзацу «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У ПК України поняття сільськогосподарський товаровиробник вживається в такому значенні - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленоі сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання (підпункт 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України ).

Сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією (стаття 1 Закону України від 18 січня 2001 року №2238-ІІІ «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років»).

Крім цього, до виробників сільськогосподарської продукції відносять сільськогосподарських товаровиробників, фізичних осіб (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, (стаття 1 Закону України від 23 вересня 2008 року № 575-VI «Про сільськогосподарський перепис»).

Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

У 2023 році ОСОБА_1 була учасником, а з 24 квітня 2024 року і засновником ФГ «Нива», яке зареєстроване як юридична особа 12 липня 2005 року. Видами діяльності ФГ «Нива» (за кодами КВЕД) є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин тощо.

На підтвердження прийняті участі в здійсненні сільськогосподарської діяльності ФГ «Нива» позивачка надала наступні документи: договір оренди землі від 01 лютого 2022 року (площею 0,4384 га) з цільовим призначенням «для іншого сільськогосподарського призначення», акт приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2022 року, витяг з Державного реєстру речових прав, відомість про наявність земельних ділянок від 27 листопада 2023 року із якої убачається, що земельна ділянка за кадастровим номером :12:000:0596 знаходиться на праві власності ОСОБА_1 та використовується ФГ «Нива» у своїй господарській діяльності, а також наказ ФГ «Нива» про зберігання сільськогосподарської продукції у 2022-2023 роках, відповідно до якого забезпечено зберігання сільськогосподарської продукції, а саме пшениці (орієнтована кількість 500 т), насіння ріпаку орієнтована кількість 300 т) у приміщення, серед яких зазначається і приміщення складу загальною площею 1566,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; відомість про залишки сільськогосподарської продукції на складах ФГ «Нива» від 30 грудня 2022 року, відповідно до якої, станом на 30 грудня 2022 року залишки продукції, яка зберігається на складах становить, серед іншого, 280 000 кг пшениці та 0 кг насіння ріпаку у приміщенні складу по адресу: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 та відомість про залишки сільськогосподарської продукції на складах ФГ «Нива» від 30 червня 2023 року, відповідно до якої, станом на 30 червня 2023 року залишки продукції, яка зберігається на складах становить, серед іншого, 0 кг пшениці та 0 кг насіння ріпаку у приміщенні складу по адресу: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 .

В подальшому, протоколом загальних зборів №1 від 24 квітня 2024 року затверджено нову редакцію статуту ФГ «Нива», згідно з пунктом 6.1. якого частки засновників у складеному капіталі розподіляється наступним чином: ОСОБА_5 грошовий внесок на суму 105 600,00 грн (33%); ОСОБА_1 майновий внесок: приміщення складу за адресою: АДРЕСА_1 54 400,00 (17%); ОСОБА_3 грошовий та майновий на загальну суму 160 000,00 грн, що включає і приміщення зерносховища за адресою: АДРЕСА_2 25 000,00 грн (50%).

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, який оформлений 08 жовтня 2024 року, в ФГ «Нива» наявний керівник ОСОБА_5 та засновники: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Актом приймання передачі та грошової оцінки майна від 16 травня 2024 року здійснено передачу складеного капіталу ФГ «Нива» наведене вже вище приміщення складу загальною площею 1566,8 кв. м.

Актом приймання передачі та грошової оцінки майна від 16 травня 2024 року здійснено передачу складеного капіталу ФГ «Нива» наведене вже вище приміщення складу загальною площею 1566,8 кв. м.

Відповідно до підпункту 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Застереження в підпункті 14.1.235 пункті 14.1 статті 14 ПК України щодо цілей глави 1 розділу ХIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник», що міститься у Законі України «Про сільськогосподарський перепис» та у ПК України, не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у підпункті 14.1.235 пункті 14.1 статті 14 ПК України, має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.76 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення - землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково - дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року №457, до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво.

Тобто, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно виробленої продукції рослинництва і тваринництва. Це визначення пов`язується лише з виробництвом і переробкою сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації).

Таким чином, належність особи до категорії сільськогосподарських товаровиробників не залежить від організаційної форми здійснення нею сільськогосподарської діяльності (юридична особа, фізична особа чи фізична особа-підприємець).

Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 17 лютого 2020 року №820/3556/17, від 10 квітня 2020 року № 823/1751/17, від 24 квітня 2020 року №540/2206/19 від 17 лютого 2021 року № 820/3707/17 та від 22 квітня 2021 року № 822/3289/17.

Колегія суддів звертає увагу, що до 01 січня 2019 року абзац «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України вказував, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Поряд із тим на користь висновку, що нормою абзацу «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено податкова пільга, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.

Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII, абзац «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

В подальшому, Законом України від 23 лютого 2024 року №3603-ІХ, абзац «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 01 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд НК 018:2023, затвердженого і введеного в дію Наказом Міністерства економіки України від 16 травня 2023 року №3573, клас Нежитлові сільськогосподарські будівлі (1271) включає: будівлі, призначені для сільськогосподарської діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, конюшні, розплідники, промислові курники, зерносховища, ангари та фермерські господарські будівлі, погреби, виноробні заводи, винні чани, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо. Цей клас не включає: споруди зоологічних та ботанічних садів.

Відтак, перелік будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, визначений наведеною нормою, не є вичерпним та містить лише одне виключення.

Водночас, приміщення складу, яке належало позивачці на праві власності відноситься до класу код 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», підкласу код 1271.9, «Будівлі сільськогосподарського призначення, інші» (на даний момент, у зв`язку зі змінами, до класу код 1271 «Нежитлові сільськогосподарські будівлі»), що відповідачем не заперечується.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Як вбачається з матеріалів справи, нежитлова будівля, яка належить позивачу на праві власності, за вимогами ДК 018-2000 віднесена до класу (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», використовується ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником.

Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не покладають на платника податку обов`язок отримати від Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» експертний висновок щодо правильності класифікації наявних у власності особи об`єктів нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000. Проте, такі дії платника могли б спростити процес податкового адміністрування податку на нерухомість.

Слід зауважити, що встановлена абзацу «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що спірні об`єкти нерухомого майна, а саме: приміщення складу, з огляду на їх використання у сільськогосподарській діяльності ФГ «Нива», відносяться до будівель сільськогосподарського призначення та фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника. Отже, вказана нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень абзацу «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Крім того, колегія суддів вказує, що позивачка була учасником ФГ «Нива», яке є сільськогосподарським виробником, видами економічної діяльності якого є: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; 10.81 Виробництво цукру; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; 02.40 Надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; 01.63 Післяурожайна діяльність; 10.61 Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості; 10.73 Виробництво макаронних виробів і подібних борошняних виробів; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур; 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 10.62 Виробництво крохмалів і крохмальних продуктів, що підтверджується довідкою з ЄДР.

Як було вказано вище, фермерське господарство, в розумінні частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Вказане спростовує доводи апелянта про не підтвердження факту безпосереднього використання ним вищезазначених об`єктів нерухомості у сільськогосподарській діяльності.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №400/2283/20.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апелянтом не доведено належними та допустимими доказами правомірність нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо об`єктів нерухомості (майстерні та ремонтної майстерні). Оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті безпідставно, необґрунтовано та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому, як вірно зазначив суд першої інстанції є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року у справі № 140/12803/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар