Справа № 500/2086/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Справа № 500/2086/25

03 червня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 15.04.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви із зазначенням способу їх усунення, зокрема, щляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду.

До суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду з доводами щодо обізнаності з порушенням прав позивача лише 03.04.2025 після надходження інформації на адвокатський запит.

Ухвалою суду від 24.04.2025 відкрито провадження у справі, витребувано докази у відповідача щодо ознайомлення позивача з розрахунком грошового забезпечення при звільненні.

На виконання ухвали від 24.04.2025 відповідачем 05.05.2025 надано відзив на позов, однак витребуваних доказів не надано, причин, з яких їх неможливо подати, не повідомлено.

Ухвалою суду від 22.05.2025 повторно витребувано у військової частини НОМЕР_1 письмові докази щодо ознайомлення позивача з інформацією про обсяг і характер виплачених ОСОБА_1 сум грошового забезпечення у зв`язку із звільненням з військової частини НОМЕР_1 , зокрема, грошового атестата чи іншого письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені при звільненні з доказами їх вручення позивачу.

На виконання даної ухвали представником військової частини НОМЕР_1 подано 28.05.2025 клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, зокрема, копії розрахунково-платіжної відомості №442 за серпень 2023 року, з якої слідує, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) виплачено грошове забезпечення з детальним описом сум усіх видів грошового забезпечення, які підлягали виплаті при звільненні, що підтверджується підписом про отримання зазначеного документа позивачем.

Однак, у позовній заяві до суду і заяві про поновлення строку звернення до суду представник позивача зазначала, що військова частина НОМЕР_1 не інформувала ОСОБА_1 про нараховані та виплачені суми, що однак суперечить розрахунково-платіжній відомості, яка надана відповідачем на виконання ухвали суду від 22.05.2025.

Ухвалою суду від 29.05.2025 позовну заяву залишено без руху, запропоновано із урахуванням отриманого письмового підтвердження про ознайомлення позивача з проведеним розрахунком при звільненні, подати до суду заяву із зазначенням інших поважних причин пропуску строку звернення до суду.

До суду 02.06.2025 надійшла заява про усунення недоліків, з якої слідує, що представник позивача вважає розрахункову-платіжну відомість №442 за серпень 2023 року не належним, недопустимим і недостовірним доказом.

Вирішуючи питання про продовження розгляду адміністративної справи і розглядаючи питання поважності пропуску строку звернення до суду в межах аргументів, наведених представником позивача, суд зазначає таке.

Як визначено частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 122 КАС України обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті".

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже з викладеного слідує, що спірні правовідносини виникли між сторонами вже в період дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, частиною першою якої визначений тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Однак, суд наголошує, що за загальним правилом, поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, «правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки».

Суд зауважує, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№ 3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави».

У справі «Ілхан проти Туреччини» (заява № 22277/93 від 27.06.2000 §59), Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму. Воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

З наведеного слідує, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Так, у позовній заяві визначено, що позивач не згідний з розміром нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення за період з 04.03.2022 по 31.08.2023.

Суд наголошує на тому, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка її отримує. Отже, з дня отримання грошового забезпечення особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Твердження, що лише після отримання відповіді на адвокатський запит позивачу фактично стало відомо про порушення свого права, судом відхиляються як безпідставні, оскільки отримання інформації не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі, якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування грошового забезпечення. Тим більше, що таке звернення відбулося після спливу значного проміжку часу.

Так, представник позивача зазначає про обізнаність з розміром і видами грошового забезпечення довірителя після отримання відповідей за адвокатські запити згідно листа відповідача від 03.04.2025.

Зокрема, ухвалою суду від 15.04.2025 позовну заяву вже було залишено без руху та зазначено про те, що позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом із зазначенням підстав поважності пропуску строку звернення до суду та з наданням доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку.

Так, на виконання даної ухвали позивачем подано до суду заяву про поновлення строку у якій він вказує, що не одержував жодного письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені при звільненні та зазначає, що дізнався про суми виплати тільки 03.04.2025, після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 на запит адвоката.

Однак, такі твердження представника позивача щодо поважності причин пропуску встановленого статтею 122 КАС України процесуального строку, суд оцінює критично.

Оскільки позивач 31.08.2023 звільнений з військової служби, тому при звільненні зі служби та отриманні грошового забезпечення мав би бути обізнаний про порушення своїх прав. Відповідачем надано розрахунково-платіжну відомість №442 за серпень 2023 року, з якої слідує, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) виплачено грошове забезпечення з детальним описом сум усіх видів грошового забезпечення. Отримання такого документа підтверджується підписом позивача.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з позовними вимогами до відповідача про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати при звільненні грошового забезпечення та грошових допомог у належному розмірі лише 10.04.2025, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП.

До суду 02.06.2025 надійшла заява про усунення недоліків, з якої слідує, що позивач вважає розрахункову-платіжну відомість №442 за серпень 2023 року не належним, недопустимим і недостовірним доказом. Зазначає, що не отримував письмового розрахунку при звільненні, продовжує наполягати на обізнаності з порушеними відповідачем правами лише після отримання відповіді на адвокатський запит 03.04.2025.

Інших доводів чи будь-яких обставин, які були би об`єктивно непереборними і перешкоджали своєчасному зверненню позивача до суду, представник у заяві від 02.06.2025 не наводить. Фактично поважність причин пропуску звернення до суду зводиться з незгодою представника позивача з наданою відповідачем розрахунково-платіжною відомістю №442 за серпень 2023 року. Разом з тим, позивач у заяві не заперечує належність йому підпису у розрахунково-платіжній відомості №442 за серпень 2023 року.

Суд зауважує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами; чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку. Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

З огляду на те, що позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах встановлених строків звернення до суду, а не реалізація цього права, на переконання суду, зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Верховний Суд у своїй постанові від 29.11.2024 у справі №120/359/24 (адміністративне провадження №К/990/14363/24) зазначив, що стаття 123 КАС України допускає поновлення строків звернення до суду, якщо заявник доведе поважність причин їх пропуску.

Оскільки позивач не навів суду доводів та не надав доказів, які б вказували на наявність об`єктивних, незалежних від нього обставин, дійсних істотних труднощів та перешкод для звернення до суду за захистом прав, які він вважає порушеними з 31.08.2023 за умови повідомлення і вручення позивачу письмової інформації про обсяг і характер виплачених ОСОБА_1 сум грошового забезпечення у зв`язку із звільненням з військової частини НОМЕР_1 , позовну заяву на підставі статті 171 КАС України належить повернути без розгляду.

За наведених обставин, суд вважає зазначені представником позивача підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом неповажними.

Жодних доказів існування обставин, які були б об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, представником позивача у заявах на адресу не наведено, тому суд визнає зазначені представником позивача підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду неповажними та відмовляє у поновленні строку звернення до суду в частині позовних вимог про стягнення грошового забезпечення з 19.07.2022 по 31.08.2023.

Суд відхиляє доводи представника позивача щодо того, що позивачем не було одержано письмового повідомлення про нараховані суми і складові грошового забезпечення при звільненні відповідача, оскільки такі спростовуються долученою відповідачем розрахунково-платіжною відомістю №442 за серпень 2023 року, підстав визнати яку неналежним, недопустимим чи недостовірним доказом суд не встановив.

У зв`язку з наведеним, відповідач виконав обов`язок повідомити позивача про нараховані суми грошового забезпечення при звільненні позивача з військової служби, відповідно у позивача виникло з 31.08.2023 право на звернення до суду упродовж трьох місяців у разі незгоди з проведеним розрахунком, яке позивач реалізував зі значним пропуском, а саме 10.04.2025, тобто більше як через 1 рік і 4 місяці.

Окрім того суд зазначає, що, будучи звільненим з військової служби та отримавши грошове забезпечення при звільненні, позивач не міг не знати про його розмір. Також позивач не був позбавлений права після звільнення з військової служби звернутися до відповідача за отриманням інформації про складові грошового забезпечення та їх розміри, розрахункових листів тощо, вживаючи необхідних заходів для своєчасного звернення до суду, проте розпочав здійснювати такі дії зі спливом більше як однорічного строку, що не може свідчити про добросовісну реалізацію наданих законом прав.

Щодо тверджень представника позивача про не надання помісячно відомостей про грошове забезпечення, то суд вказує, що Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України, про що зазначено в статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

При цьому, Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не встановлено обов`язку помісячно надавати військовослужбовцю відомості про нараховане грошове забезпечення, а отже аргументи позивача до уваги судом не приймаються.

Той факт, що із заявою щодо з`ясування правильності нарахування грошового забезпечення представник позивача звернувся до відповідача у 2025 році не змінює часу, з якого він повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав.

Також суд зауважує, що отримання позивачем листа відповідача не змінює моменту, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, зважаючи на викладені судом обставини, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на нарахування грошового забезпечення в належному розмірі і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст.123 КАС України, відповідно до ч.3 якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, в силу вимог п.8 ч.1 ст.240 КАС України, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки позивачем (представником позивача) заява про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за період з 19 липня 2022 року по 31 серпня 2023 року не містить обґрунтування та документального підтвердження поважних причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за період з 19 липня 2022 року по 31 серпня 2023 року.

Разом з цим, суд вважає за необхідне продовжити розгляд справи в частині позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за період з 04 березня 2022 року по 18 липня 2022 року.

Керуючись ст.123, 171, 240, 241, 248 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Продовжити розгляд справи №500/2086/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за період з 04 березня 2022 року по 18 липня 2022 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У задоволенні клопотання адвоката Назарук Тетяни Володимирівни про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 31.08.2023 відмовити.

Залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за період з 19.07.2022 по 31.08.2023.

Залишення позову без розгляду в частині позовних вимог не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала в частині продовження розгляду справи набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ухвала в частині залишення позову без розгляду щодо частини позовних вимог набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено і підписано 03 червня 2025 року.

Головуючий суддя Грицюк Р.П.