Справа № 380/517/25
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/517/25 пров. № А/857/11821/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шевчук С. М.
суддів - Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 380/517/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м.Львів
розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїЛанкевич А.З.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Позивач звернувся з позовом до Національної ради України з питань телебачення, в якому просив:

визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо надання або оприлюднення недостовірної або неповної інформації на запит №ВСП001/01/12/24-8 від 01.12.2024 року та незаконного вимагання сплати коштів по рахунку №17/17 від 19.12.2024 року;

зобов`язати відповідача надати повну, точну та достовірну запитувану інформацію, викладену у запиті №ВСП001/01/012/24-8 від 01.12.2024 року, як інформацію, що становить суспільний інтерес, без стягнення плати за друк та копіювання документів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 380/517/25 у задоволенні обумовленого позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що надані табелі обліку робочого часу за січень травень 2024 року не містять відомостей щодо посади працівника відповідальної особи яка його склала та підписала, не містять вказані табелі також підпису керівника структурного підрозділу, що суперечить Наказу №489. Також зазначає, що табелі обліку робочого часу складені не у відповідності до вимог Наказу №489, позаяк повинні бути складеними двічі на місяць. Зазначає, що запитувана інформація становить суспільний інтерес, а відтак має бути надана без стягнення плати.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи міститься відповідне відстеження вручених рекомендованих поштових відправлень.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт відмови відповідача у наданні позивачу запитуваної ним у запиті на публічну інформацію від 01.12.2024 року не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, що, на думку суму, свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог.

При цьому суд вказав, що відповідач у справі фактично не відмовляв позивачу в отриманні запитуваної ним публічної інформації, розпорядником якої є відповідач, а лише обумовив можливість її отримання фактом оплати витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом про інформацію. Поряд з тим, 10 перших сторінок у відповідь на запит про надання публічної інформації надано безкоштовно.

Також судом ураховано, що згідно доводів позивача суть запиту про доступ до публічної інформації стосувалася лише надання щомісячних копії табелю обліку робочого часу лише голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення ОСОБА_2 за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року, а не всіх її членів.

Натомість суд встановив, що облік робочого часу членів Національної ради та керівника апарату Національної ради ведеться консолідовано, відповідно до типової форми №П-5 Табель обліку використання робочого часу, тобто індивідуального табеля обліку робочого часу голови Національної ради не передбачено. Оскільки зазначену інформацію у тому вигляді, у якому створено запит, Національна рада не отримувала, не створювала під час своєї діяльності та не зобов`язана була створювати, відповідач у відповіді на запит надав табелі обліку робочого часу членів Національної ради та керівника апарату Національної ради за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року за типовою форму №П-5 Табель обліку використання робочого часу, затвердженою Наказом Державної служби статистики України від 05.12.2008 року №489, які, серед іншого, містять інформацію щодо табелю обліку робочого часу голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення ОСОБА_2 за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року.

Як наслідок суд дійшов висновку, що обумовленим спростовуються доводи позивача про надання зайвих копій та безпідставного нарахування йому запитуваної інформації в обсязі 12 сторінок.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.12.2024 року позивач звернувся до відповідача із запитом на публічну інформацію, в якому у відповідності до вимог Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI Про доступ до публічної інформації просив надати щомісячні копії табелю обліку робочого часу голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення ОСОБА_3 за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року.

Листом відповідача від 04.12.2024 року вих.№07/254 повідомлено позивача, що оскільки запит потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, його буде розглянуто у строк до 20 робочих днів відповідно до ст.20 Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI Про доступ до публічної інформації.

Листом відповідача від 23.12.2024 року №07/381 повідомлено позивача, що запитувана інформація складає 12 сторінок. З посиланням на приписи ст.ст.21, 22 Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI Про доступ до публічної інформації вказано, що запитувані документи надаються після підтвердження повної оплати рахунка за здійснення оплати фактичних витрат на копіювання (рахунок додається). Запитувані документи не надаються у разі повної або часткової відмови запитувача від оплати рахунка. Крім того, надано 10 перших сторінок запитуваних документів.

Позивач вважає, що згадані дії розпорядника інформації щодо надання не запитуваної інформації та вимагання сплати коштів за її друк та копіювання є незаконними, а тому звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 5 Закону Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною другою статті 7 Закону № 2657-ХІІ установлено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Таким чином, системний аналіз частини другої статті 34 Конституції України та частини другої статті 7 Закону № 2657-XII свідчить, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Положеннями частини четвертої статті 13 зазначеного Закону передбачено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону № 2939-VI установлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних вебсайтах у мережі «Інтернет», на єдиному державному вебпорталі відкритих даних, на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно із частинами першою, другою статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

За пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» Національна рада є конституційним, постійно діючим колегіальним органом, метою діяльності якого є нагляд за дотриманням законів України у сфері телерадіомовлення, а також здійснення регуляторних повноважень, передбачених цими законами. Національна рада прирівнюється до першого рівня державних органів, визначених Законом України "Про державну службу".

Таким чином, відповідач є органом державної влади, який здійснює у визначених Конституцією України сферах владні управлінські функції та рішення якого є обов`язковими для виконання, а відтак він є розпорядником інформації у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI.

Згідно з положеннями статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Частиною другою цієї статті встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Відповідно до приписів частини першої статті 16 Закону № 2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом. Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.

Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту у встановленому законодавством порядку, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

Згідно із частинами першою та другою статті 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.12.2024 року позивач звернувся до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення із запитом на публічну інформацію, в якому у відповідності до вимог Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI Про доступ до публічної інформації просив надати щомісячні копії табелю обліку робочого часу голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення ОСОБА_3 за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року (а.с. 7).

Листом відповідача від 04.12.2024 року вих.№07/254 повідомлено позивача, що оскільки запит потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, його буде розглянуто у строк до 20 робочих днів відповідно до ст.20 Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI Про доступ до публічної інформації.

Листом відповідача від 23.12.2024 року №07/381 повідомлено позивача, що запитувана інформація складає 12 сторінок. З посиланням на приписи ст.ст.21, 22 Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI Про доступ до публічної інформації вказано, що запитувані документи надаються після підтвердження повної оплати рахунка за здійснення оплати фактичних витрат на копіювання (рахунок на суму 9,08 грн додається). Запитувані документи не надаються у разі повної або часткової відмови запитувача від оплати рахунка.

За змістом додатків до вказаного листа позивачу надано запитувані документи в обсязі 10 перших сторінок. Серед копій документів які були направлені обумовленим листом позивачу фактично було надано табелі обліку робочого часу за січень, лютий, березень, квітень, травень 2024 року з урахуванням титульної сторінки табелю використання робочого часу та безпосередньо табелю обліку робочого часу.

Відтак, ураховуючи зібрані у справі докази відповідач у справі фактично не відмовляв позивачу в отриманні запитуваної ним публічної інформації, розпорядником якої є відповідач, а лише обумовив можливість її отримання фактом оплати витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом про інформацію, понад 10 сторінок . Поряд з тим, 10 перших сторінок у відповідь на запит про надання публічної інформації відповідачем надано позивачу безкоштовно.

Приписами частин першої - четвертої статті 21 Закону № 2939-VI установлено, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк у межах граничних норм, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.

При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Частиною третьою статті 21 Закону № 2939-VI Кабінету Міністрів України делеговані повноваження для встановлення граничних норм розміру витрат на копіювання та друк документів, що узгоджується з приписами статей 19, 113, 116, 117 Конституції України.

Кабінет Міністрів України відповідно до частини третьої статті 21 Закону № 2939-VI видав постанову № 740, якою затвердив граничні норми витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію.

Пунктом 2 розділу І Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, установлено, що копія документа - це документ, що містить точне знакове відтворення змісту чи документної інформації іншого документа і в окремих випадках - деяких його зовнішніх ознак.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2022 року у справі № 9901/496/21 дійшла висновку, що положення статті 21 Закону № 2939-VI, особливо частина перша та кореспондуюча їй частина друга цієї статті, фокусують увагу на праві отримати інформацію безкоштовно в дозволеному законом обсязі чи поза цим обсягом, якщо вона існує в запитуваному вигляді і її можна надати без витрат на виготовлення копій або коли розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк. Закон не обмежує в доступі до інформації в більшому обсязі, ніж визначений законом, але покладає на запитувача інформації обов`язок відшкодувати саме фактичні витрати розпорядника інформації за надання інформації обсягом більше 10 сторінок. Тобто умовою відшкодування зазначених витрат є не те, на якому носії відображена / збережена інформація (папір), а саме необхідність понесення витрат на задоволення запиту на інформацію.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані, серед іншого, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Закон України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Пункт 3 частини першої статті 1 цього Закону визначає, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя (стаття 2 Закону № 2657-XII).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз змісту положень ч.2 ст.21 Закону №2939-VI дає підстави для висновку, що у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з копіюванням документів понад встановлений обсяг. Тобто копії десяти сторінок документу надаються безкоштовно. Аналогічна позиція викладена у постанові ВП ВС від 27 квітня 2023 року у справі № 9901/454/21 та у постанові Верховного Суду від 17.01.2020 року у справі №818/40/17.

Крім того, колегією суддів ураховано, що пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI та стаття 2 Закону № 2657-XII зобов`язує розпорядників інформації надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію.

Судом першої інстанції установлено та не спростовано доводами учасників справи про те що в Національній раді відсутній відомчий розпорядчий акт, яким затверджено Порядок (Правила, Положення) ведення Табелю обліку використання робочого часу та його індивідуальну форму. Про вказане було повідомлено позивача листом відповідача від 10.01.2025 року за вих.№07/18.

Для обліку робочого часу членів Національної рада України використовується типова форма № П-5 Табель обліку використання робочого часу, затверджена Наказом Державної служби статистики України від 05.12.2008 року №489 Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці, яка складається з двох аркушів: титульна сторінка табеля обліку використання робочого часу та безпосередньо Табель обліку робочого часу, що є єдиним документом.

При цьому затверджена Форма №П-5 має рекомендаційний характер, який полягає в тому, що за необхідності вона може бути змінена, доповнена іншими показниками, потрібними для обліку робочого часу.

Судом апеляційної інстанції установлено, що типова форма №П-5 складається з двох частин.

У першій Табелю обліку використання робочого часу наведені ідентифікуючі відомості про юридичну особу, звітний календарний період за який табель складено, дату складання табеля та умовні позначення.

У другій частині Табелю наведено фактичні дані щодо табелю обліку робочого часу (кожному працівникові відводиться окремий рядок, поділений на дві частини): у одній частині щодня вносять відомості про відпрацьовані години або неявки на роботу; у іншій умовними позначеннями відзначають характеристики відпрацьованих годин (надурочні, нічні, години роботи у вихідні та святкові дні тощо) та причини нез`явлень на роботу види відпусток, тимчасова непрацездатність, прогули, простої, страйки, переведення на неповний робочий день тощо.

Як наслідок перша частина табелю обліку робочого часу є невід`ємною частиною затвердженої форми, яка визначає ідентифікаційні відомості юридичної особи, календарний звітний період за який він складений ( та умовні позначення елементів робочого часу з визначеними літерними та цифровими кодами), а відтак не може надаватись окремо від другої частини табелю у якій наведено фактичні дані щодо обліку робочого часу працівників.

Крім того з матеріалів справи убачається, що облік робочого часу членів Національної ради та керівника апарату Національної ради ведеться консолідовано, відповідно до типової форми №П-5 Табель обліку використання робочого часу, який виключає ведення індивідуального табеля обліку робочого часу для голови Національної ради.

Як наслідок колегія суддів приходить до висновку що при наданні позивачу табелю обліку робочого часу, який складається з двох названих вище частин, без відокремлення відомостей по певно визначеній посадовій особі (у даному випадку по запитуваній позивачем особі) відповідач діяв відповідно до пункту 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI та статті 2 Закону № 2657-XII, який зобов`язує розпорядників інформації надавати та оприлюднювати повну та точну інформацію.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги щодо того що надана йому інформація в порушення Наказу №489 складена за участі 2 осіб, а не трьох, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.2 розділу І. Загальні положення Правил внутрішнього службового розпорядку для працівників Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, затверджених протоколом №1 від 02.04.2021 року загальних зборів працівників апарату Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (далі Правила), визначено, що дія Правил поширюється на членів Національної рада України з питань телебачення і радіомовлення в частині, зокрема: порядку ведення табелю обліку робочого часу.

Пунктом 7 розділу V. Робочий час і відпочинок Правилустановлено, що табелювання виходу на роботу працівників Національної ради ведуть керівники структурних підрозділів. Табель обліку робочого часу, підписаний керівником структурного підрозділу до 12 та 22 числа поточного місяця передається до управління фінансової та бухгалтерської служби для нарахування заробітної плати. Табель обліку робочого часу членів Національної ради ведеться службовою особою управління персоналом. Необхідні уточнення на кінець місяця вноситься до коригуючого табеля.

Відтак, Правилами внутрішнього службового розпорядку для працівників Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення унормовано порядок ведення табелю обліку робочого часу та визначено перелік посадових осіб які його ведуть, що не може вказувати на порушення Наказу №489, яка як було зазначено вище, обумовлена форма є типовою, а відтак має рекомендаційний характер, який полягає в тому, що за необхідності вона може бути змінена та доповнена з урахуванням певних особливостей установи.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги відносно того, що табель обліку робочого часу має бути складено двічі на місяць, то як зазначено у пункті 7 розділу V. Робочий час і відпочинок Правил внутрішнього службового розпорядку для працівників Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, табель обліку робочого часу складається до 12 та 22 числа поточного місяця передається до управління фінансової та бухгалтерської служби для нарахування заробітної плати, однак необхідні уточнення, коригування до Табелю робочого часу вносяться на кінець звітного календарного місяця.

Відтак за результатами закінчення звітного календарного періоду, який складає певний календарний місяць до табелю обліку робочого часу вносяться необхідні корегування, отож щомісячний табель обліку робочого часу є таким, що складений за певний календарний місяць та містить усі необхідні корегування.

З долученого до матеріалів справи запиту убачається, що позивач просив надати саме щомісячні копії табелю обліку робочого часу голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення ОСОБА_3 за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року, а відтак запит позивача не стосувався проміжного періоду першої половини, визначеного у запиті календарного місяця, за який мало б бути складено табель робочого часу та подано до управління фінансової та бухгалтерської служби для нарахування заробітної плати.

Як наслідок приведені скаржником доводи у названій частині не є підставою для задоволення його апеляційної скарги.

Натомість заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з приводу того, що надана позивачу публічна інформація у вигляді табелів обліку робочого часу є неповною та не точною, позаяк не містить усіх ідентифікаційних даних посади осіб, за участі якої такі табелі сформовано.

Вказані доводи позивача підтверджено копіями табелів робочого часу за січень травень 2024 року, які надані на запит позивача, а відтак відповідачем не розкрито та не доведено в установленому порядку до відома позивача інформацію про посадову особу, яка сформувала обумовлені табелі робочого часу, що вказує на порушення відповідачем вимог пункту 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI та статті 2 Закону № 2657-XII, який зобов`язує розпорядників інформації надавати та оприлюднювати повну та точну інформацію.

Відносно ж доводів апеляційної скарги позивача з приводу права на безоплатне отримання інформації, позаяк запитувана ним інформація носить суспільний інтерес, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 21 Закону № 2939-VI 4 при наданні особі інформації про неї та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується, крім випадків надання інформації у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів.

Преамбула Закону України Про доступ до публічної інформації вказує, що цей закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що перебуває у володінні її розпорядників, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Законодавець недарма розділив приватне право на інформацію та право на інформацію суспільства як широкого кола суб`єктів правовідносин. Дійсно, закон України Про доступ до публічної інформації містить механізми реалізації конституційного права кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

І таке приватне право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігти заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Так, ст. 6 Закону України Про доступ до публічної інформації визначає види інформації з обмеженим доступом, а саме:

· конфіденційна інформація;

· таємна інформація;

· службова інформація.

У доступі до такої інформації може бути відмовлено, при дотриманні сукупності таких вимог (трискладовий тест):

· виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

· розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

· шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Однак мають місце у випадку, коли приватний інтерес стає bonum commune (спільним благом), а запитувана інформація набуває статусу суспільно необхідної.

З огляду на характер суспільно необхідної інформації, законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття, яке також взаємопов`язане з поняттям суспільний інтерес. Гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, враховуючи індивідуальні обставини справи. Тобто сфера застосування зазначених понять стосується як приватних, так і публічних правовідносин.

Закон України Про інформацію визначає предметом суспільного інтересу ту інформацію, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Вказане законодавцем слово тощо підводить нас до висновку, що перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

Так, наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє:

· дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії;

· з`ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа;

· посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень;

· дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ;

· запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців;

· захисту довкілля, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають;

· виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їхнім наслідкам;

· виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб;

· інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо;

· інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто людей, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері;

· викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників;

· виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою;

· інноваціям, науковим дослідженням;

· економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям;

· виявленню фактів введення громадськості в оману.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №420/8512/20 наголосив, що «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, котра має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані зі збереженням, примноженням, захистом чинних цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Крім того, визначаючи, чи є інформація суспільно необхідною, треба враховувати:

1) Особу запитувача. Якщо інформацію запитує журналіст або людина, яка, користуючись сучасними засобами комунікації, створює площадку для суспільного обговорення важливих питань, систематично інформує суспільство про суспільні події, представник громадської організації, це є додатковим аргументом на користь наявності суспільного інтересу запитуваної інформації;

2) Кількість осіб (фізичних чи юридичних), яких стосується запитувана інформація. Так, наприклад, інформація про структуру тарифу оплати комунальних послуг стосується кожного члена територіальної громади, на яку поширюється відповідне рішення. Тому чим більша кількість людей, на чиї права, обов`язки та інтереси впливає запитувана інформація, тим більший суспільний інтерес до неї;

3) Наявність суспільної дискусії на момент отримання розпорядником інформації запиту (стосується актуальної дискусії, яка ведеться, наприклад, у медіа, парламенті чи місцевій раді);

4) Час, який минув з моменту створення інформації/документа. Так, чим більше часу проходить з моменту створення інформації/документа, тим меншою, здебільшого, є потенційна шкода від розголошення і, відповідно, тим більша перевага надається розкриттю інформації;

5) Що менша ймовірність завдання шкоди, то більша перевага надається розкриттю інформації;

6) Якщо інформація стосується публічного діяча або людини, яка претендує на зайняття публічної посади, то це додатковий аргумент на користь розкриття інформації. Така інформація може бути обмежена в доступі лише через серйозні обставини та високу ймовірність завдання істотної шкоди. Публічними діячами у цьому контексті можуть вважатись люди, які обіймають посади публічної служби (посади в державних органах, органах місцевого самоврядування) або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Що вищою є посада публічної служби, яку займає або на яку претендує людина, то меншою є можливість обмеження доступу до інформації про неї;

7) Лише дуже серйозні доводи на користь суспільного інтересу в розголошенні інформації можуть переважити можливу шкоду інтересам захисту права на невтручання в особисте життя та захисту персональних даних, коли йдеться про так звані вразливі персональні дані (дані про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також дані, що стосуються здоров`я, статевого життя, біометричних або генетичних даних).

З матеріалів справи убачається, що позивачем, як членом Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції», запитувалася інформація, яка стосується діяльності керівника Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення (як особи яка очолює постійно діючий, колегіальний, наглядовий та регулюючий державний орган в галузі телерадіомовлення). Тим самим позивач створює площадку для суспільного обговорення важливих питань, систематично інформує суспільство про суспільні події громадської організації, що є додатковим аргументом на користь того що запитувана інформація носить суспільний інтерес, суть якої з урахуванням Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів* (Конвенції Тромсе) полягає у турботі громадян про управління державними справами, що, зокрема, гарантовано і статтею 38 Конституції України.

Преамбула Конвенції Тромсе зазначає, що здійснення права доступу до офіційних документів:

· надає суспільству джерело інформації;

· допомагає громадськості формувати думку про стан суспільства та про державні органи;

· сприяє єдності, результативності, ефективності та підзвітності державних органів, допомагаючи, тим самим, підтверджувати їхню легітимність.

Як вказано у пояснювальному Звіті до Конвенції, її метою є створення ситуації, коли органи державної влади заохочують громадськість до участі у процесі ухвалення рішень та розв`язанні питань, що становлять суспільний інтерес. Тож коли розпорядник отримує запит на інформацію з обмеженим доступом, він повинен керуватись принципом оцінювання потенційної шкоди та принципом балансу між суспільним інтересом у доступі до офіційних документів та інтересом, захищеним обмеженнями.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача, з приводу того, що запитувана ним інформація відповідає вимогам «трискладового тесту», передбаченого ч.2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та містить ознаки суспільно необхідної інформації, яка має бути надана на запит позивача з урахуванням ч.4 статті 21 Закону № 2939-VI 4 без стягнення плати за копіювання та друк, а відтак у названій часині апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відносно ж вимог позивача які стосуються протиправності дій відповідача щодо надання недостовірної інформації, то у цій частині такі вимоги не підлягають до задоволення позаяк не містять доказів, якими підтверджуються названі вимоги скаржника.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а висновки суду першої інстанції є такими, що зроблені за відсутності повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесено витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді сплати судового збору у розмірі 3028 грн.

З урахуванням обставин, щодо часткового задоволення позову, суд присуджує на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі пропорційно до задоволених вимог - 2271 грн.

Згідно п. 18 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовних заяв та заяв Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.04.2025 № 235/2025 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб.

Таким чином, у зв`язку з дією військового стану, на підставі п. 18 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», Національна ради України з питань телебачення і радіомовлення звільнена від сплати судового збору.

У постанові від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду аналізуючи подібні правовідносини, дійшов висновку: «З приводу відсутності у КАС України (в редакції станом на час розгляду справи) норм щодо стягнення судового збору з Державного бюджету України в разі звільнення відповідача - суб`єкта владних повноважень від сплати судового збору, не на користь якого ухвалено судове рішення, колегія суддів зазначає наступне. Якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то і відповідно судовий збір з нього не стягується. У разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується. У разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги. Водночас, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету».

Таким чином, з огляду на те, що Національна рада звільнена від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то з урахуванням обставин щодо задоволення апеляційної скарги, сплачений розмір судового збору має стягуватись на користь Позивача з Державного бюджету України, а не за рахунок бюджетних асигнувань Національної ради.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 380/517/25 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення щодо надання неповної інформації на запит №ВСП001/01/12/24-8 від 01.12.2024 року, в тому числі і з підстав необхідності сплати коштів по рахунку №17/17 від 19.12.2024 року;

- зобов`язати Національну раду України з питань телебачення та радіомовлення надати повну, точну та достовірну запитувану інформацію, викладену у запиті №ВСП001/01/012/24-8 від 01.12.2024 року, як інформацію, що становить суспільний інтерес, без стягнення плати за друк та копіювання документів.

У задоволенні решти вимог адміністративного позову ОСОБА_1 до Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2271 (дві тисячі двісті сімдесят одна) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос