Справа № 380/20069/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року м. Львівсправа № 380/20069/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Адміністрації Державної прикордонної служби України в оформленні та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»;

- зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби оформити та подати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 07 червня 2016 року його звільнено з військової служби. Станом на дату звільнення позивача з військової служби його вислуга років становила: календарна 20 років 10 місяців 11 днів; пільгова 07 років 01 місяць 04 дні; загальна 27 років 11 місяців 15 днів. 27 червня 2024 року представник позивача звернувся до відповідача із зверненням про оформлення та подання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», однак отримав відмову, яка мотивована відсутністю у позивача станом на дату звільнення з військової служби 07 червня 2016 року необхідної календарної вислуги років, яка повинна становити 22 роки 06 місяців і більше.

Позивач не погоджується із такою відмовою відповідача, оскільки з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а, від 14 квітня 2021 року у справі № 480/4241/18, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393. Необхідною умовою для виникнення у позивача права на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» є наявність на день звільнення з військової служби (07 червня 2016 року) вислуги 22 роки 06 місяців. Загальна вислуга років позивача станом на день звільнення з військової служби (07 червня 2016 року) становила 27 років 11 місяців 15 днів та давала йому право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Отже, на переконання позивача, відповідач протиправно відмовив йому в оформленні та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», чим порушив конституційне право позивача на державне пенсійне забезпечення.

З огляду на наведене з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що законодавець чітко визначив, що набуття права на пенсію за вислугу років можливе лише за наявності в особи відповідної кількості виключно календарної вислуги років. Що стосується позивача, то це 22 роки 06 місяців і більше, а не вислуги років, обчисленої на пільгових умовах. Оскільки позивач станом на день звільнення з військової служби 07 червня 2016 року не мав вислуги 22 календарних роки 06 місяців і він не належить до інших осіб, визначених пунктами «б» - «г» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», у нього відсутня визначена законодавством обов`язкова умова, яка надає йому право на призначення пенсії за вислугу років згідно із зазначеним Законом. Крім цього, на час звернення позивача з цим позовом до суду до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 вже внесені зміни, відповідно до яких пільгова вислуга років застосовується лише для визначення розміру пенсії. Оскільки у позивача відсутня вислуга 22 календарних роки 06 місяців і більше, він не набув права на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», тому відсутні правові підстави для оформлення документів про призначення позивачу пенсії за вислугу років та надіслання подання про призначення такої пенсії до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України.

З огляду на наведене відповідач уважає, що діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тож у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 01 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 03 червня 2016 року № 492-ОС «По особовому складу» підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас через сімейні обставини.

Наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07 червня 2016 року № 97-ОС «По особовому складу» підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення з 07 червня 2016 року.

Згідно з цим наказом вислуга років позивача станом на 07 червня 2016 року становить:

календарна 20 років 10 місяців 11 днів;

пільгова 07 років 01 місяць 04 дні;

загальна 27 років 11 місяців 15 днів.

27 червня 2024 року представник позивача адвокат Каверін Сергій Миколайович звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України із зверненням, в якому просив підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документи для призначення позивачу пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», 08 червня 2016 року.

Листом від 12 серпня 2024 року № 09/52388-24-Вих Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила представника позивача - адвоката Каверіна Сергія Миколайовича у відповідь на його звернення про те, що станом на сьогодні ОСОБА_1 не перебуває на пенсійному обліку в жодному з двадцяти п`яти регіональних управлінь Пенсійного фонду України, оскільки на дату його першого звільнення з військової служби 07 червня 2016 року наявність у нього вислуги на військовій службі у календарному обчисленні 20 років 10 місяців 11 днів не відповідала умовам призначення пенсії за вислугу років, установленим пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а саме не становила при звільненні з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року визначену вислугу 22 календарних роки та 06 місяців і більше. Станом на дату написання заяви про призначення пенсії за вислугу років (27 червня 2024 року) позивач проходить військову службу. Порушене у зверненні питання стосовно діючого військовослужбовця буде розглянуто лише після його повторного звільнення з військової служби.

Позивач, уважаючи вказану відмову відповідача протиправною, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності відмови відповідача в оформленні та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262) визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема на військовій службі.

Статтею 1 Закону № 2262 встановлено, що особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Згідно з пунктом «а» статті 1-2 Закону № 2262 право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу.

Частина перша статті 2 Закону № 2262 визначає, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262 пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж», «з» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 06 місяців і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону № 2262 при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Частиною першою статті 17-1 Закону № 2262 визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог Закону № 2262 Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 1992 року № 393 затвердив Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (далі - Порядок № 393).

На час звільнення позивача з військової служби (07 червня 2016 року) діяла редакція пункту 3 Порядку № 393, яка визначала види служби, які зараховуються на пільгових умовах для призначення пенсії за вислугу років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393» (далі Постанова № 119) яка набрала чинності 19 лютого 2022 року, до Порядку № 393 внесено зміни, відповідно до яких Порядок № 393 доповнено пунктом 2-1 такого змісту: «Для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови».

Пункт 3 Порядку № 393 (в редакції Постанови № 119) визначає види служби, які зараховуються на пільгових умовах лише для визначення розміру пенсії за вислугу років, а не для її призначення.

Отже, правове регулювання щодо права на призначення пенсії за вислугу років зазнало змін і у зв`язку з такими змінами як Закон № 2262, так і Порядок № 393 (в редакції Постанови № 119) виникнення права на таку пенсію пов`язують з наявністю певної вислуги років в календарному обчисленні, а не пільговому.

Розглядаючи питання розбіжностей у застосуванні норм матеріального права, суд бере до уваги, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.

Зокрема у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Якщо під час вирішення суб`єктом владних повноважень певного питання (в цій справі щодо наявності підстав для надіслання до пенсійного органу документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років), до ухвалення остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для ухвалення рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такого ж висновку, вирішуючи можливість застосування до спірних правовідносин нормативно-правового акта, який зазнав змін з моменту звернення позивача до суб`єкта владних повноважень, до моменту ухвалення останнім рішення за результатами розгляду такого звернення, дійшов Верховний Суд у складі у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 803/1541/16.

Суд також звертає увагу на те, що у теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас таке застосування повинно бути чітко обумовлено під час прийняття відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність, як елемент верховенства права, не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як стверджує єдиний орган конституційної юрисдикції, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац четвертий пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

Постанову № 119 видано Кабінетом Міністрів України на реалізацію своїх повноважень та після видання такої постанови і стаття 12 Закону № 2262, і Постанова № 393 встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування.

Так, виходячи з положень статті 12 Закону № 2262 та пунктів 1 та 2-1 Постанови № 393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Постанови № 393 визначає, що певні періоди підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.

Тобто Постановою № 119 усунуто розбіжності між Законом № 2262 та Порядком № 393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262.

З огляду на наведене суд уважає правильним підхід, відповідно до якого умовою для призначення пенсії за вислугу років для осіб, які звільнились зі служби до набрання чинності Постановою № 119, але звернулись із заявою про оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону № 2262 після набрання чинності зазначеною постановою, є наявність календарної вислуги років, без можливості обрахунку такої вислуги в пільговому обчисленні.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 520/5695/23.

Визначальним в цій справі є момент, коли позивач почав реалізовувати своє право на призначення пенсії.

Враховуючи те, що позивач (через свого представника) звернувся до відповідача із заявою про оформлення документів для призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону № 2262 у червні 2024 року, тобто після набрання чинності Постановою № 119, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для ухвалення рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, відтак його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними.

Позивач у позовній заяві посилається на постанови Верховного Суду, викладені у постановах від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а та від 14 квітня 2021 року у справі № 480/4241/18, у яких суд дійшов висновку, що Законом № 2262 передбачені пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються урядом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів. Отже, основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон № 2262. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Роблячи висновок, викладений у згаданих вище постановах, Верховний Суд виходив з того, що редакція пункту 3 Порядку № 393, чинна на момент розгляду справ, на відміну від статті 12 Закону № 2262 передбачала можливість зарахування пільгової вислуги років до стажу для призначення пенсії за вислугу років, оскільки абзац перший пункту 3 Порядку № 393 до внесення змін Постановою № 119 встановлював, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах […], тож суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не було враховано приписи підзаконного нормативно-правового акту.

Суд зауважує, що після видання Постанови № 119 і стаття 12 Закону № 2262, і Порядок № 393 встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування.

Тобто Постановою № 119 змінено правове регулювання щодо врахування пільгової вислуги років під час призначення пенсії відповідно до Закону № 2262.

З огляду на положення статті 12 Закону № 2262 та пунктів 1 та 2-1 Порядку № 393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Порядку № 393 визначає, що певні періоди проходження служби підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.

Отже, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а, від 14 квітня 2021 року у справі № 480/4241/18, ґрунтуються на іншому правовому регулюванні, а тому не можуть бути враховані судом під час розгляду цієї справи, оскільки втратили свою актуальність для цього спору.

Згідно із законодавством, чинним на час виникнення розглядуваних у цій справі правовідносин, необхідною умовою для призначення спірної пенсії є наявність необхідної календарної вислуги років.

Суд встановив, що вислуга років позивача становить: у календарному обчисленні 20 років 10 місяців 11 днів; у пільговому обчисленні 07 років 01 місяць 04 дні.

Оскільки календарна вислуга років позивача становить менше 22 років 06 місяців, а пільгова вислуга років враховується лише для визначення розміру пенсії, а не для її призначення, то відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні вимог його звернення від 27 червня 2024 року щодо оформлення та надіслання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262, 08 червня 2016 року.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20 грудня 2024 року у справі 520/33044/23, від 04 лютого 2025 року у справі № 260/716/23 та інших, така є сталою та послідовною та на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом під час вирішення цього спору.

Крім того, суд ураховує також те, що станом на дату звернення позивача до відповідача за оформленням документів для призначення пенсії за вислугу років (27 червня 2024 року) позивач проходить військову службу в Державній прикордонній службі України, тобто є діючим військовослужбовцем.

За змістом приписів частини першої статті 2, частини першої статті 12 Закону № 2262 пенсія військовослужбовцям призначається після їх звільнення зі служби.

Тож суд визнає слушними посилання відповідача у листі від 12 серпня 2024 року № 09/52388-24-Вих на те, що порушене у зверненні позивача від 27 червня 2024 року питання буде розглянуто після його повторного звільнення з військової служби та з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що з урахуванням встановлених у справі обставин, наведеного вище правового регулювання та правової позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 520/5695/23, яка надалі застосована Верховним Судом у постановах від 20 грудня 2024 року у справі 520/33044/23, від 04 лютого 2025 року у справі № 260/716/23 та інших, в задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправною відмови відповідача в оформленні та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262 та зобов`язання відповідача оформити та подати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документи для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262 належить відмовити повністю.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову повністю, а також ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 30 травня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна