Справа № 620/3517/25
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року м. Чернігів Справа № 620/3517/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) 28.03.2025 звернулась до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо:

ненадання їй Довідки про нараховане грошове забезпечення з 16.09.2024 по 01.02.2025, з відображенням усіх складових грошового забезпечення згідно заяви від 03.02.2025;

ненадання їй витягів з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2025 та командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » про звільнення в запас;

непродовження частини щорічної відпустки за 2024 рік на період догляду за хворою дитиною тривалістю 5 (п`ять) діб з 24.12.2024 по 28.12.2024 згідно медичного висновку №AB6E-HA29-ЕСТ7-64К4 від 24.12.2024 про тимчасову непрацездатність;

ненарахуванні та невиплаті щомісячної надбавки за вислугу років військовослужбовцям у відсотках посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням у розмірі 35 відсотків за період проходження служби з 16.09.2024 по 01.02.2025;

несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 02.02.2025 по 27.02.2025;

- зобов`язати відповідача надати їй:

Довідку про нараховане грошове забезпечення з 16.09.2024 по 01.02.2025, з відображенням усіх складових грошового забезпечення;

витяги з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2025 та командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » про звільнення в запас;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй:

компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 5 (п`ять) діб;

щомісячну надбавку за вислугу років військовослужбовцям у відсотках посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням у розмірі 35 відсотків за період проходження служби з 16.09.2024 по 01.02.2025, з урахуванням виплачених сум;

середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2025 по 27.02.2025, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в порушення вимог чинного законодавства України у день звільнення їй не були виплачені всі належні суми, а також не надано в достатній кількості копії витягів із наказів про звільнення, довідку про нараховане грошове забезпечення за період з 16.09.2024 по 01.02.2025 з відображенням усіх складових грошового забезпечення. Крім того, під час служби відповідач не нараховував та не виплачував їй надбавку за вислугу років в порядку, встановленому Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженій наказом Міністерства оборони від 07.06.2018 №260, та при звільненні не виплатив їй компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 5 діб. Порушення порядку нарахування та виплати грошового забезпечення є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 КЗпП України.

Ухвалою судді від 01.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення йому даної ухвали для подання відзиву на позов.

Відповідач подав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, зазначив, що спірні накази надавались позивачу при звільненні нарочно, а у відповіді на запит ОСОБА_1 повідомлено, що її особову справу направлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим рекомендовано звернутись за документами за місцезнаходженням особової справи.

Щодо непродовження частини щорічної відпустки за 2024 рік на період догляду за хворою дитиною відповідач зазначив, що чинним законодавством України не передбачена можливість продовження/перенесення щорічної відпустки у разі тимчасової непрацездатності дитини військовослужбовця, тому протиправність його дій у вказаній частині позовних вимог відсутня.

Також відповідач пояснив, що у зв`язку з тим, що вислугу років ОСОБА_1 було оголошено в день її звільнення, ІНФОРМАЦІЯ_2 не мав можливості здійснити перерахунок грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) та його виплату в день звільнення позивача з військової служби. Разом з тим, надбавку за вислугу років ОСОБА_1 виплачено в повному обсязі після її належного обрахунку.

Позивач подала відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримала, наполягаючи на обґрунтованості позову.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 16.09.2024 по 01.02.2025 проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 12-13, 39-40).

Позивач є матір`ю малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_6 , на підтвердження чого надано відповідне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 27 зворот).

Відповідно до медичного висновку від 24.12.2024 №АВ6Е-НА29-ЕСТ7-64К4 у період з 24.12.2024 по 28.12.2024 ОСОБА_1 службові обов`язки не виконувала у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, перебуваючи у відпустці (а.с. 16).

24.12.2024 позивач подала по команді рапорт, у якому просила після одужання дитини продовжити їй щорічну основну відпустку за 2024 рік на кількість невикористаних її днів. До рапорту додала вищевказану довідку (а.с. 15 зворот).

Крім того, 24.12.2024 ОСОБА_1 подала на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 рапорт про звільнення її з військової служби (а.с. 16).

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 29.01.2025 №79 позивач звільнена з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 40).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 01.02.2025 №34 позивач з 01.02.2025 виключена зі списків особового складу центру. Відповідно до змісту вказаного наказу вислуга ОСОБА_1 станом на 01.02.2025 склала: календарна 09 років 07 місяців 01 день, навчання 02 роки 05 місяців 00 днів, пільгова 00 років 04 місяці 15 днів. Наказом, серед іншого, передбачено виплату позивачу грошової компенсації за 3 доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2025 рік. Щорічна відпустка за 2024 рік використана тривалістю 08 діб (а.с. 39 зворот).

Вислуга років позивача визначена відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_7 від 01.02.2025 №34 (а.с. 39).

03.02.2025 позивач подала відповідачу заяву, у якій просила направити на її поштову адресу довідку про її грошове забезпечення за період з 16.09.2024 по 01.02.2025 включно, з відображенням усіх складових грошового забезпечення помісячно, з зазначенням інформації про виплачені суми (а.с. 18).

02.03.2025 ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_7 подала заяву про направлення на її поштову адресу копій витягів з наказів командира в/ч НОМЕР_2 та начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 01.02.2025 (а.с. 19).

Оскільки рапорт позивача від 24.12.2024 про продовження щорічної основної відпустки за 2024 рік на кількість невикористаних її днів відповідачем задоволений не був, а заяви від 03.02.2025 та від 02.03.2025 не розглянуті, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 довідку про нараховане грошове забезпечення з 16.09.2024 по 01.02.2025, з відображенням усіх складових грошового забезпечення, витяги з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 01.02.2025, суд зазначає таке.

Статтею 40 Конституції України закріплено право особи на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Деталізацію наведене право отримало у Законі України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96-ВР).

Суд звертає увагу, що відносини з розгляду звернень громадян є основним і єдиним предметом регулювання цього Закону №393/96-ВР, тому він є спеціальним у цій сфері.

Згідно з статтею 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із … заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів.

У силу вимог статті 3 Закону №393/96-ВР заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 5 Закону №393/96-ВР установлені вимоги до звернень громадян.

Частиною першою статті 7 Закону №393/96-ВР установлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до статті 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (стаття 20 Закону №393/96-ВР).

Таким чином, органи, до яких направлено звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. При цьому, звернення повинні бути розглянуті та вирішені у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а відповіді за результатами їх розгляду даються тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Заява позивача від 03.02.2025 про направлення довідки про грошове забезпечення за період з 06.09.2024 по 01.02.2025 отримана ІНФОРМАЦІЯ_8 06.02.2025, про що свідчить інформація, відображена на офіційному вебсайті АТ «Укрпошта» (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html?barcode=051).

Відповідно до наданих відповідачем доказів відповідь на вищезазначену заяву оформлена листом від 24.02.2025 №17/355ф (а.с. 35-36).

Разом з тим, докази одночасного направлення позивачу вказаного листа на її поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 не надав.

У свою чергу, відповідно до долученої ОСОБА_1 до матеріалів справи копії конверту, лист від 24.02.2025 №17/355ф вона фактично отримала 05.04.2025 (а.с. 45).

Враховуючи наведене, суд погоджується з позицією позивача про розгляд відповідачем її заяви від 03.02.2025 поза межами строків, встановлених статтею 20 Закону №393/96-ВР. Однак, підстави для зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_7 надати позивачу спірну довідку відсутні, оскільки станом на день ухвалення рішення по суті ОСОБА_1 її отримала, що позивач не заперечувала у відповіді на відзив.

За таких обставин, позовні вимоги у вказаній частині мають бути задоволені частково шляхом визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.02.2025 у строки, встановлені Законом №393/96-ВР.

Відповідно до інформації із офіційного вебсайту АТ «Укрпошта» (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html?barcode=051) Київський МТЦКтСП отримав заяву позивача від 02.03.2025 про направлення на її адресу копій наказів в/ч НОМЕР_2 про звільнення зі служби та ІНФОРМАЦІЯ_7 про виключення зі списків особового складу частини 10.03.2025.

Листом від 31.03.2025 за №03/5522 відповідач повідомив, що особову справу ОСОБА_1 направлено до ІНФОРМАЦІЯ_9 . Витяг із наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 29.01.2025 №79 вшитий в особову справу позивача. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 повідомлено, що ознайомитись та отримати запитувані документи вона може за місцем знаходження особової справи (а.с. 36 зворот).

Проаналізувавши надану відповідачем відповідь, суд звертає увагу на положення статті 7 Закону №393/96-ВР відповідно до абзацу 3 якої, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

З огляду на наведені вимоги Закону №393/96-ВР, відповідач, отримавши заяву позивача про направлення їй копій запитуваних наказів та встановивши відсутність можливості належного розгляду такої заяви, з огляду на направлення особової справи до ІНФОРМАЦІЯ_10 , мав в термін не більше п`яти днів переслати за належністю заяву відповідному органу (в даному випадку ІНФОРМАЦІЯ_11 ), про що повідомити ОСОБА_1 .

Разом з тим, вказаний обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_2 не виконав, обмежившись загальним роз`ясненням про можливість особистого звернення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_10 з метою отримання відповідних наказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені частково шляхом визнання протиправної бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо належного розгляду заяви від 02.03.2025 та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 02.03.2025 відповідно до вимог Закону №393/96-ВР, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому суд зауважує, що вручення при звільненні вказаних наказів позивачу жодним чином не нівелює обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо виконання вимог Закону №393/96-ВР в частині належного розгляду надісланих запитів та не позбавляє ОСОБА_1 права на повторне отримання копій запитуваних документів.

Щодо позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності відповідача в частині непродовження ОСОБА_1 частини щорічної відпустки за 2024 рік на період догляду за хворою дитиною тривалістю 5 (п`ять) діб з 24.12.2024 по 28.12.2024 згідно медичного висновку №AB6E-HA29-ЕСТ7-64К4 від 24.12.2024 про тимчасову непрацездатність, зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_7 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2024 рік, суд зазначає таке.

Відповідач не заперечує, що в період тимчасової непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною позивач перебувала у щорічній відпустці за 2024 рік.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон України №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до абзацу 1 статті 1-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ) законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з статтею 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частини восьмої статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Для догляду за хворою дитиною віком до 14 років військовослужбовці, зазначені в абзаці першому цього пункту, звільняються від виконання службових обов`язків на період, протягом якого дитина потребує догляду згідно з медичним висновком про тимчасову непрацездатність, але не більш як на 14 календарних днів. У разі необхідності догляду за хворою дитиною віком до 14 років, яка потребує стаціонарного лікування, військовослужбовці, зазначені в абзаці першому цього пункту, звільняються від виконання службових обов`язків із збереженням грошового забезпечення на весь період догляду за хворою дитиною.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, розділом VIII якого урегульовано особливості надання відпусток військовослужбовцям.

Так, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що військовослужбовцю надається щорічна основна відпустка згідно з графіком відпусток на наступний календарний рік, перенесення або продовження якої може мати місце лише за наявності вичерпних підстав, передбачених Положенням, зокрема у зв`язку із хворобою та якщо знаходилась у лікувальних закладах.

При цьому, вказаними нормами чiтко визначено обов`язок командира військової частини продовжити щорічну основну відпустку у разі захворювання військовослужбовця під час відпустки, на кількість діб хвороби.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Для догляду за хворою дитиною віком до 14 років військовослужбовці, зазначені в абзаці першому цього пункту, звільняються від виконання службових обов`язків на період, протягом якого дитина потребує догляду згідно з медичним висновком про тимчасову непрацездатність, але не більш як на 14 календарних днів. У разі необхідності догляду за хворою дитиною віком до 14 років, яка потребує стаціонарного лікування, військовослужбовці, зазначені в абзаці першому цього пункту, звільняються від виконання службових обов`язків із збереженням грошового забезпечення на весь період догляду за хворою дитиною.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону України «Про відпустки» в разі тимчасової непрацездатності працівника роботодавець повинен щорічну

відпустку продовжити або перенести.

Враховуючи наведені норми права в комплексі, суд погоджується з позицією позивача, що військовослужбовці-жінки мають право на продовження щорічної основної відпустки у випадку тимчасової непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною на кількість днів такої хвороби, позаяк вони користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

За таких обставин, бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо продовження позивачу частини щорічної відпустки за 2024 рік на період догляду за хворою дитиною, тривалістю 5 діб, відповідно до поданого ОСОБА_1 рапорту, є протиправною.

Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пунктом 3 розділу ХХХІ якого передбачено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Враховуючи наведені вимоги, позивач має право на отримання компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2024 рік, тривалістю 5 діб.

Щодо позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної надбавки за вислугу років та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_7 нарахувати і виплатити позивачу спірні кошти, суд зазначає таке.

Відповідно до розділу IV Порядку №260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах: від 5 до 10 років - 30 відсотків, від 10 до 15 років - 35 відсотків.

Вислуга років для виплати надбавки обчислюється з дня початку до дня закінчення проходження військової служби відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Для виплати надбавки за вислугу років командир військової частини щорічно станом на 01 січня оголошує наказом вислугу років військовослужбовців.

Наказ видається на підставі особових справ військовослужбовців та інших документів (за їх наявності), що підтверджують проходження військової служби. Календарна та пільгова вислуга років зазначаються окремо.

Після надходження до військової частини особової справи військовослужбовця вислуга років для виплати йому надбавки оголошується наказом командира військової частини.

Відповідно до матеріалів справи станом на дату зарахування позивача до списків особового складу частини її вислуга років становила: календарна 00 років 00 місяців 00 днів, пільгова 00 років 00 років 00 днів (а.с. 37).

Як зазначає ІНФОРМАЦІЯ_2 , вислуга років в наказі про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу від 16.09.2024 №269 вказана з урахуванням відсутності на момент його винесення особової справи позивача.

Враховуючи викладене, відповідач не мав об`єктивної можливості розрахувати суму спірної надбавки, у зв`язку з чим визнав, що фактичне її нарахування та виплату позивачу не здійснював.

Разом з тим, у подальшому на адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 надійшов лист ІНФОРМАЦІЯ_12 ) з особовою справою та послужною карткою ОСОБА_1 (а.с. 37 зворот).

У зв`язку з невнесенням ІНФОРМАЦІЯ_13 даних про призов під час мобілізації справу ОСОБА_1 направлено до ІНФОРМАЦІЯ_12 для належного оформлення (а.с. 38).

На адресу ІНФОРМАЦІЯ_7 надійшов повторний лист ІНФОРМАЦІЯ_12 з особовою справою та послужною карткою позивача без внесення даних про призов під час мобілізації.

Враховуючи викладене, листом від 11.12.2024 за №176/дск справа ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 повторно направлена до ІНФОРМАЦІЯ_12 для внесення даних про призов під час мобілізації (а.с. 38 зворот).

Відповідач пояснив, що належним чином оформлена особова справа та послужний список ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_7 надійшли лише у 2025 році.

У зв`язку з викладеним, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) від 01.02.2025 №34 ОСОБА_1 оголошено вислугу років, що дає право на виплату надбавки за вислугу років, яка станом на 01.02.2025 складала 09 років 07 місяців 01 день (а.с. 39).

Відповідно до вимог пункту 1 розділу IV Порядку №260 вказана у наказі від 01.02.2025 №34 вислуга років дає право на встановлення відповідної надбавки у розмірі 30 відсотків.

Враховуючи отриману інформацію та зміст вищевказаного наказу відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 в частині надбавки за вислугу років за всі попередні місяці служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 та у лютому 2025 року провів її виплату у повному обсязі, що підтверджується інформацією, відображеною у довідці про доходи від 24.02.2025 №17/356/ф (а.с. 35-36).

Суд зазначає, що питання правильності обрахунку відповідачем вислуги років не є предметом даного спору.

З огляду на викладене, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати їй спірної надбавки за вислугу років за період проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 відсутні.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, суд зазначає таке.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок підтриманий Верховним Судом у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №810/1549/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №805/2948/17-а, від 08 листопада 2018 року у справі №821/1333/16, від 18 квітня 2019 року у справі №806/889/17.

Суд зауважує, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Так, положеннями частини другої статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Позивач з 01.02.2025 виключена зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 39 зворот).

Остаточний розрахунок з позивачем проведений 27.02.2025, що відповідачем не спростовано. Так, відповідно до наявного у матеріалах справи скріншоту 27.02.2025 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 53832,96 грн. з коментарем: « ІНФОРМАЦІЯ_14 » (а.с. 21 зворот).

Законом №2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.02.2025 у строки, встановлені Законом України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян».

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.03.2025.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_15 розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.03.2025 відповідно до вимог Законом України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо продовження ОСОБА_1 частини щорічної відпустки за 2024 рік на період догляду за хворою дитиною тривалістю 5 (п`ять) діб згідно медичного висновку №AB6E-HA29-ЕСТ7-64К4 від 24.12.2024 про тимчасову непрацездатність.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_15 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 5 (п`ять) діб.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку у день виключення зі списків особового складу.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_15 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2025 по 27.02.2025 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30 травня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_16 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_15 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ).

Суддя С.В. Бородавкіна