Справа № 600/2375/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 травня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/2375/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд заборонити Чернівецькій міській раді та її структурним підрозділам, а також комунальним підприємствам, які їй підпорядковуються, здійснювати демонтаж металевого гаражу по АДРЕСА_1 у прохідному дворику, який з`єднує АДРЕСА_2 , яким користується ОСОБА_1 , до моменту набрання законної сили рішення Чернівецького окружного адміністративного суду за позовною заявою ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмови Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, викладену в листі №Ф-1339/0-24/01/760 від 22 квітня 2025 року.

Ухвалою суду від 23 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі.

Ухвалою суду від 23 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог указаної ухвали суду позивачем подано позовну заяву в новій редакції, в якій відповідачами зазначено Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради та Чернівецьку міську раду.

Ухвалою суду від 30 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що одночасно із заявою про усунення недоліків позовної заяви позивачем знову подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд заборонити Чернівецькій міській раді та її структурним підрозділам, а також комунальним підприємствам (МіськШЕП), які їй підпорядковуються, здійснювати демонтаж металевого гаражу по АДРЕСА_1 у прохідному дворику, який з`єднує АДРЕСА_2 , яким користується ОСОБА_1 , до моменту набрання законної сили рішення Чернівецького окружного адміністративного суду за позовною заявою ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради.

Подану заяву обґрунтовано тим, що органом місцевого самоврядування вже було демонтовано 2 сусідніх гаражі (поруч із тим, який перебуває в користуванні ОСОБА_1 ), а тому існує реальна загроза демонтажу гаража у найближчі дні, що позбавить позивача можливості захистити свої права в судовому порядку та унеможливить їх належне поновлення. Вказано, що у разі демонтажу відповідачами гаража самостійно ними може бути пошкоджено належний позивачу автомобіль та майно, яке зберігається в гаражі.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та перевіривши додані до неї матеріали, суд зазначає таке.

Питання забезпечення позову регулюються главою 10 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (статті 150-158).

Згідно частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього згідно правової позиції Верховного Суду у справі №826/14951/18 (постанова від 20 березня 2019 року) до вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Також Верховним Судом (постанови від 28 жовтня 2020 року у справі №140/2474/20 та від 25 травня 2023 року у справі №520/4563/21) наголошено, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Суд також враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Суд наголошує, що заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер.

Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що вимоги заяви забезпечення позову, які пред`явлені позивачем у даній заяві, є аналогічними тим, які були пред`явлені у заяві про забезпечення позову, доданою разом із первинною редакцією позовної заяви, яка була розглянута судом шляхом постановлення ухвали від 23 травня 2025 року.

Аналіз поданої вдруге заяви позивача про забезпечення позову свідчить про те, що заявником не наведено обґрунтованих та переконливих доводів і, відповідно, не надано належних доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити: 1) виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду адміністративної справи; 2) ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Так, до матеріалів заяви про забезпечення позову не надано належних та достовірних доказів учинення безпосередньо станом на день подання до суду цієї заяви (або ж реального наміру в найближчий час такого учинення) відповідачами самостійно, із залученням третіх осіб або ж спільно з іншими виконавчими органами Чернівецької міської ради дій по демонтажу металевого гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи заявника про те, що демонтаж гаражу може відбутися в найближчі дні, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника та наразі не свідчать про безумовну та достовірну наявність певних ризиків для нього на час розгляду справи судом.

Додані ж до заяви фотоматеріали не є належними та достовірними доказами обставин, на які посилається позивач у своїй заяві, щодо проведення посадовими особами органу місцевого самоврядування демонтажу двох сусідніх гаражів.

З указаних фотоматеріалів неможливо встановити, що гаражі, про які йдеться у заяві про забезпечення позову, демонтовані саме уповноваженими на це особами органу місцевого самоврядування Чернівецької міської ради, її виконавчих органів або ж комунальних підприємств, які їй підпорядковані.

Зміст доданих до заяви фотоматеріалів унеможливлює суд установити також і точне місцезнаходження демонтованих гаражів, які згідно доводів заяви про забезпечення позову були розташовані поруч із гаражем, який використовує ОСОБА_1 .

До того ж наведені у заяві обставини проведення посадовими особами органу місцевого самоврядування демонтажу двох сусідніх гаражів не стосуються спірних у цій справі відносин між ОСОБА_1 та відповідачами.

Суд зауважує, що застосування судом обраних позивачем заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на його доводах про ймовірність демонтажу гаража та завдання у зв`язку з цим шкоди належному позивачу автомобілю та іншим об`єктам майна, які зберігаються в гаражі, якщо факти вчинення таких дій не підтверджені жодними належними (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України), достовірними (стаття 75 Кодексу адміністративного судочинства України) та достатніми (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України) доказами.

Зазначене свідчить про передчасність та безпідставність заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що унеможливлює суд прийняти рішення щодо вжиття заходів забезпечення позову, про які просить заявник.

Крім цього, суд звертає увагу і на те, що обраний заявником вид забезпечення позову шляхом заборони Чернівецькій міській раді та її структурним підрозділам здійснювати демонтаж металевого гаражу по АДРЕСА_1 , до моменту набрання законної сили рішення суду у даній справі не узгоджується із предметом позову, яким, як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог, є відмова Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради в оформленні ОСОБА_1 дозвільних документів на право користування земельною ділянкою під металевим гаражем за вказаною вище адресою, яка оформлена листом від 22 квітня 2025 року №Ф-1339/0-24/01/760, а не оскарження дій щодо демонтажу металевого гаражу по АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що заявником не наведено переконливих підстав, передбачених як пунктом 1, так і пунктом 2 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, та не надано належних та достовірних доказів для забезпечення цього позову.

Отже, подана до суду заява про забезпечення позову є необґрунтованою та безпідставною, а тому така задоволенню не підлягає.

Водночас, враховуючи повторну подачу позивачем (його представником) заяви про забезпечення позову, суд вважає за доцільне звернути увагу заявника на таке.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Положеннями частини першої статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому згідно з пунктом 1 частини другої статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України суд може визнати факт допущення зловживання процесуальними правами у випадку подання учасником процесу та/або його представником клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.

Отже, подання учасником процесу (його представником) клопотання або заяви для вирішення питання, яке вже було вирішено судом, і при цьому відсутні інші підстави подання такого клопотання (заяви) або ж нові обставини, які зумовили звернення до суду з таким клопотанням (заявою), може бути визнане судом як зловживання учасником процесу (його представником) процесуальними правами.

Керуючись статтями 150, 154, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк