Справа № 160/387/25
Суддя: Сластьон Анна Олегівна
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2025 рокуСправа №160/387/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Суть спору: 06.01.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» (надалі - відповідач, ДУ «ДВК (№89)»), в якій позивач просить суд:
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 позивача засуджено до довічного позбавлення волі і з 30.07.2003 по теперішній час він відбуває покарання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)». Користуючись правами, передбаченими статтями 8 та 107, ч. 2 ст. 151 КВК України; п.1, п.2 розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, (надалі - Правила №2823/5), ОСОБА_1 звернувся до ДУ «ДВК (№89)» із заявою від 18.12.2023 про розповсюдження щодо нього пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного стягнення та адміністративного провадження. Проте, в порушення вимог ст. ст. 8, 107 КВК України та ст.18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», посадові особи ДУ «ДВК (№89)» відповіді на вищевказану заяву позивача у визначений законодавством строк не надали, зазначені в заяві питання по суті не вирішили, перевірки не провели. В подальшому, за наслідками звернення позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, відповідач в червні 2024 року надав відповідь на заяву позивача від 18.12.2023. Проте, зазначена відповідь свідчить, що відповідачем будь-яких рішень за зверненням позивача не було прийнято, а заява по суті не розглянута. Позивач наголошує, що надана відповідь носить формальний характер та містить відомості про обставини, які не відповідають дійсності. Так, позивач заперечує проведення з ним будь-яких бесід за наслідками поданої заяви, а також відсутність претензій до керівництва установи з приводу розгляду заяв. Позивач зазначає, що відповідач своїми діями та допущеною ним бездіяльністю завдав позивачу душевних страждань і моральної шкоди, оскільки сприяв розповсюдженню щодо нього пліток одним із засуджених в соціальних мережах, а також перешкоджав реалізації права на належний розгляд звернення позивача. Звертає також увагу, що відповідач неодноразово порушував право позивача на належний розгляд звернення, що підтверджується рішенням суду у справі №160/4092/23, заходами прокурорського реагування Західної окружної прокуратури міста Дніпра та наданими ПС МУ з ПВКП МЮУ рекомендаціями щодо підвищення знань та застосування законодавства працівниками ДУ «ДВК (№89)» при реєстрації, розгляді заяв та запитів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження). Зазначеною ухвалою поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, а також звільнено його від сплати судового збору.
31 січня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідач вказує, що заяву ОСОБА_1 було розглянуто по суті. В письмовій формі відповідь не надавалася, оскільки порушене звернення було вирішено по суті шляхом проведення бесіди старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 з позивачем та засудженими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Претензій щодо розгляду заяви до керівництва установи зі сторони засуджених, в тому числі з боку ОСОБА_1 , не було. Також, відповідач зазначив, що стосовно засудженого ОСОБА_5 за фактом конфліктної ситуації з іншими засудженими було проведено службове розслідування, за результатами якого засуджений ОСОБА_5 вибув до іншої установи. У зв`язку з тим, що службове розслідування та матеріали службової перевірки щодо засудженого ОСОБА_5 містять гриф з обмеженим доступом, установа не може надати копії цих документів позивачу та суду. Також, відповідач заперечує факт спричинення моральної шкоди позивачу, вказує на відсутність доказів на підтвердження зазначених обставин. Звертає увагу суду на те, що позивач в період відбування покарання характеризується негативно, заохочень не має, вимоги режиму відбування покарання виконує тільки під контролем, на шлях виправлення не став, створював конфліктні ситуації з іншими засудженими. З цих підстав у задоволенні позову просить відмовити.
10.02.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив. Зокрема, позивач звертає увагу суду на порушення відповідачем строків на подачу відзиву у справі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Звертає увагу суду, що внаслідок допущеної відповідачем бездіяльності поширений іншим засудженим контент, що містить відомості, які принижують гідність позивача та компрометують працівників адміністрації ДУ «ДВК (№89)», до сих пір знаходиться у вільному доступі в мережі інтернет.
Також, 10.02.2025 до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та за участі позивача в режимі відеоконференції з кімнати відеоконференцїї СМРБ ДУ «ВУВП (№11)».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом сторін.
19.02.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Зокрема, відповідач зазначає, що ним було отримано із затримкою ухвалу суду про відкриття провадження у зв`язку із перебоями в роботі інтернет-з`єднання та порталу Дія внаслідок бойових дій на території України. Зазначеними обставинами пояснює порушення строку подання до суду відзиву на позовну заяву. Вказує, що з метою реалізації права на подання відзиву та висловлення власної правової позиції, а також у зв`язку із необхідністю збору додаткових доказів у справі установі потрібен був додатковий час. Відповідач наполягає на належній реєстрації заяви позивача від 18.12.2023, на підтвердження чого надав до суду копію зазначеної заяви із вхідним номером та копію витягу з журналу вхідної кореспонденції. Відповідач, з посиланням на абзаци 1-2 пункту 1 розділу III Правил №2823/5, наполягає на тому, що ним в належний спосіб розглянута заява позивача. Обставини заподіяння позивачу моральної шкоди заперечує.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 до довічного позбавлення волі.
Протоколом засідання комісії Департамента з питань виконання кримінальних покарань у Дніпропетровській області з питань розподілу, направлення та переведення засуджених до позбавлення волі від 25.07.2003 №23 прийнято рішення про тримання засудженого до позбавлення волі ОСОБА_1 у ВК секторі максимального рівня безпеки (у приміщеннях камерного типу).
30.07.2003 позивача етаповано до ДУ «ДВК (№89)» для подальшого тримання під вартою у камерах сектору максимального рівня безпеки (надалі - СМРБ).
Відповідно до довідок від 25.10.2024 №5-493 та від 09.12.2024 №615 ОСОБА_1 прибув 02.02.2024 до Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)».
Матеріалами справи підтверджено, що 18.12.2023, ОСОБА_1 звертався до начальника ДУ «ДВК (№89)» із заявою «про розповсюдження щодо нього пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження». Зокрема, в зазначеній заяві позивач просив:
розпочати внутрішню перевірку по фактам, викладеним в заяві, та за плітками, викладеними ОСОБА_6 в соціальній мережі ютуб, які принижують гідність людини та компрометують працівників адміністрації ДУ «ДВК (№89)»;
вилучити у засудженого ОСОБА_7 телефони та планшет на час службової перевірки та передати їх у відділ ТСО ДУ «ДВК (№89)» для встановлення фактичних обставин: реєстрами ОСОБА_7 в соціальних мережах, викладення та розповсюдження ним в ютубі пліток та інших аудіо, фото та відео записів;
з`ясувати, яким чином ОСОБА_8 передав своїй дружині ОСОБА_9 цей аудіозапис без дотримання встановлених норм КВК України та ПВР УВП;
встановити осіб, які надали дозвіл ОСОБА_10 опубліковувати аудіозапис з плітками про засуджених СМРБ;
зробити запит до офіційного представництва ютуб в Україні про надання інформації щодо ІР адрес, з яких був зареєстрований канал ОСОБА_7 , та ІР адрес, з якого було завантажений аудіозапис з плітками;
ініціювати дисциплінарне провадження по відношенню до ОСОБА_7 за фактом порушення норм КВК України та ПВР, якими встановлені правила користування інтернетом, та фактом неправомірної передачі завідомо неправдивої інформації своїй дружині ОСОБА_9 для викладення на ютубі з метою дестабілізації роботи сектору максимального рівня безпеки;
ініціювати адміністративне провадження за фактом порушення ОСОБА_11 ст.173 та ст.173-1 КУпАП (розповсюдження пліток та неправдивої інформації);
доручити лікарям-психіатрам провести огляд засудженого ОСОБА_12 з метою з`ясування, чи є він психічно здоровою людиною, чи є він неосудною людиною, тобто людиною, яка не може усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану;
доручити уповноваженій особі взяти у позивача пояснення по всіх викладених ним фактичним обставинам і цій заяві та долучити його пояснення до матеріалів дисциплінарного та адміністративного провадження.
Листом від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл Державна установа «Дніпровська виправна колонія (№89)» надала відповідь про те, що 19.12.2023 старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 було проведено бесіду в усній формі, що передбачено законом, із засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . В ході бесід із засудженими були розглянуті вимоги заяви позивача. Претензій щодо розгляду заяви до керівництва установи зі сторони засуджених, в тому числі з боку ОСОБА_1 , не було.
Згідно з витягом із медичної картки амбулаторного хворого №36 на засудженого ОСОБА_1 , позивач відповідно до висновків психіатра мав наступні захворювання: 04.06.2024 - емоційно-нестабільний розлад особистості, інсомнія; 12.06.2024 - емоційно-нестабільний розлад особистості, інсомнія, параноїдальний синдром; 18.06.2024 - параноїдальний синдром.
Не погоджуючись з неналежним розглядом відповідачем заяви від 18.12.2023, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Частиною 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі - КВК України) встановлено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Згідно зі ст.2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частинами 1-2 статті 7 КВК України передбачено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Статтею 8 КВК України визначено основні права засуджених, зокрема мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України:
на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди;
звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.
Наведеним нормам ч.1 ст.8 КВК України кореспондують приписи ч.1 ст.107 КВК України, якою передбачено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, зокрема, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України:
подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені.
Відповідно до ч. 2 ст. 151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.
При цьому ч.1 ст.18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» встановлено, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані, зокрема:
забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань;
забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов`язків, установлених законом;
припиняти адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений законодавством порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань;
запобігати вчиненню кримінальних правопорушень та дисциплінарних проступків в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах; приймати і реєструвати заяви та повідомлення про кримінальні правопорушення і події, своєчасно приймати щодо них рішення.
Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 (надалі - Правила №2823/5).
Відповідно до ч. 1 розділу ІІ Правил №2823/5 засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.
Засудженим можуть надаватися й інші права, реалізація яких не суперечить меті покарання, порядку і умовам виконання та відбування покарання.
При забезпеченні прав засуджених не повинні порушуватися встановлений порядок та умови відбування покарання, а також права і законні інтереси інших осіб.
Так, абзацами 1-2 пункту 1 розділу ІІІ Правил №2823/5 передбачено, що засуджені мають право подавати пропозиції, заяви та скарги в усній чи письмовій формі від свого імені. Письмові пропозиції, заяви та скарги направляються за належністю через адміністрацію установи виконання покарань. Вони реєструються в канцелярії установи виконання покарань і не пізніше ніж у триденний строк відправляються адресатам. Направлені адресатам пропозиції, заяви та скарги з питань одержання посилок (передач) і бандеролей, надання побачень, телефонних розмов, медичної допомоги, забезпечення речовим майном, а також інші звернення, які можуть бути вирішені по суті адміністрацією установи виконання покарань, розглядаються на місці, не чекаючи результатів їх розгляду організаціями або посадовими особами, яким вони адресовані.
Відповіді про результати розгляду пропозицій, заяв та скарг оголошуються засудженому під підпис при надходженні, але не пізніше ніж у триденний строк і долучаються до особової справи засудженого.
Адміністрація установ виконання покарань має забезпечити виконання вимог Закону України «Про звернення громадян».
Відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Згідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Згідно з ч. 2 розділу ІІ Правил №2823/5 особистий прийом засуджених здійснюється керівництвом установ виконання покарань, а також начальниками підрозділів за графіками.
Персонал Департаменту, міжрегіональних управлінь під час відвідування установ виконання покарань приймає засуджених з питань у межах своєї компетенції.
Особистий прийом засуджених до довічного позбавлення волі, які тримаються у ПКТ, здійснюється у спеціально обладнаних приміщеннях (камерах), а засуджених, які тримаються в ДІЗО, ПКТ (ОК), карцері та ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки, - в окремому приміщенні (камері).
Облік прийнятих осіб та змісту порушених питань ведеться в журналі прийому засуджених з особистих питань керівництвом установи виконання покарань та начальниками підрозділів, що зберігається в канцелярії установи виконання покарань.
Начальники установ виконання покарань або уповноважені ними особи не менше одного разу на місяць перевіряють виконання рішень, прийнятих під час особистого прийому засуджених.
Повертаючись до обставин цієї справи, судом встановлено таке.
Позивач 18.12.2023 звернувся до начальника ДУ «ДВК (№89)» із заявою про розповсюдження пліток щодо нього іншим засудженим та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження.
В зазначеній заяві позивач просив, зокрема, розпочати внутрішню перевірку за фактами, викладеними в заяві, щодо розповсюдження в соціальній мережі ютуб іншим засудженим ОСОБА_6 пліток щодо позивача. Заявник стверджував, що зазначені плітки принижують гідність позивача та компрометують працівників адміністрації ДУ «ДВК (№89)».
Відповідач не заперечує отримання зазначеного звернення позивача. Вказує, що заяву ОСОБА_1 розглянув по суті. В письмовій формі відповідь не надавалася, оскільки порушене звернення було вирішено по суті шляхом проведення бесіди старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 з позивачем та засудженими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В подальшому листом від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл Державна установа «Дніпровська виправна колонія (№89)» надала відповідь позивачу про те, що 19.12.2023 старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 було проведено бесіду в усній формі, що передбачено законом, з засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Претензій щодо розгляду заяви до керівництва установи зі сторони засуджених, в тому числі з боку ОСОБА_1 , не було. Також, відповідач зазначив, що стосовно засудженого ОСОБА_5 за фактом конфліктної ситуації його з іншими засудженими було проведено службове розслідування, за результатами якого засуджений ОСОБА_5 вибув до іншої установи.
У зв`язку з тим, що службове розслідування та матеріали службової перевірки щодо засудженого ОСОБА_5 містять гриф з обмеженим доступом, установа не може надати копії цих документів позивачу та до суду.
З цього приводу суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що звернення позивача від 18.12.2023 було отримане відповідачем того ж дня. Відтак, тридцятиденний строк розгляду звернення, передбачений законодавством, закінчився 18.01.2024.
Як встановлено судом, звернення позивача від 18.12.2023 у визначений законодавством строк не було розглянуто відповідачем. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Попри зазначення у відзиві вхідного номера звернення ОСОБА_1 в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції, відповідачем, в порушення ст. 8 КВК України, не видано засудженому ОСОБА_1 талона-підтвердження про отримання адміністрацією установи відповідного звернення.
Щодо твердження відповідача про розгляд звернення позивача по суті без надання письмової відповіді.
В ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини розгляду заяви позивача по суті ані письмово, ані під час особистого прийому, на підтвердження проведення якого, до слова, відповідачем жодних доказів не надано.
Суд звертає увагу, що Законом України «Про звернення громадян», а також положеннями КВК України та Правил №2823/5 передбачено надання усної відповіді за результатами розгляду звернення виключно за наслідками поданого звернення на особистому прийомі. При цьому, якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення.
Під час розгляду справи встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що позивачем подавалося відповідачу письмове, а не усне звернення, а особистий прийом позивача в спірних правовідносинах відповідачем не проводився. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Так, в ході розгляду справи відповідачем не було доведено суду, яке саме рішення прийнято під час особистого прийому засудженого ОСОБА_1 та яким чином керівництвом установи була здійснена перевірка виконання такого рішення.
Крім того, на переконання суду, суть порушених позивачем у зверненні питань не давала можливості відповідачу вирішити їх під час особистого прийому засудженого ОСОБА_1 .
Суд не вважає також переконливими доводи відповідача про те, що ним проведено бесіду в усній формі із засудженими ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Зокрема, відповідач вказав, що 19.12.2023 після резолюції керівництва установи заява ОСОБА_1 видана під підпис на виконання старшому оперуповноваженому оперативного відділу установи ОСОБА_2 , який провів бесіди із засудженими в усній формі.
Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 розділу ІІ Правил №2823/5 особистий прийом засуджених здійснюється керівництвом установ виконання покарань, а також начальниками підрозділів.
Відтак, старший оперуповноважений оперативного відділу установи ОСОБА_2 не є уповноваженим суб`єктом на проведення особистого прийому із засудженими.
Крім того, відповідачем не надано до суду витягу з Журналу прийому засуджених з особистих питань на підтвердження обставин, викладених у листі Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл.
Натомість, наявні у матеріалах справи пояснення засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 датовано 03.06.2024, в той час як відповідач стверджує про проведення бесід в грудні 2023 року, на підтвердження чого доказів не надано.
Щодо доводів відповідача про проведення службового розслідування стосовно засудженого ОСОБА_5 за фактом конфліктної ситуації з іншими засудженими.
Відповідачем не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, без чого неможливо встановити предмет зазначеного розслідування.
Натомість, на момент розгляду цієї справи розповсюджений засудженим ОСОБА_5 в мережі інтернет на платформі ютуб аудіозапис, який, на думку позивача, принижує його гідність, знаходиться у вільному доступі, що спростовує доводи відповідача про проведення перевірки за поданою позивачем заявою, в тому числі щодо дотримання засудженими положень ч. 5 ст. 110 КВК України та пунктів 5, 7 розділу ІІ Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.10.2017 №3233/5.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що ним не надано копії документів службового розслідування позивачу та до суду, оскільки зазначені матеріали щодо засудженого ОСОБА_5 містять гриф з обмеженим доступом, з огляду на таке.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані скласти мотивовану постанову в разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги.
Принагідно також суд звертає увагу, що ним здійснюється провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, на підставі Спеціального дозволу від 26.02.2021 №ДП2-2021-10.
Натомість, відповідач, в порушення ст. 77 КАС України, не надав до суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій та допущеної бездіяльності в частині нерозгляду заяви позивача від 18.12.2023.
Щодо наданої у відзиві характеристики позивача - засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 .
Зокрема, відповідач, серед іншого, зазначив, що позивач в період відбування покарання характеризується негативно, заохочень не має, вимоги режиму відбування покарання виконує тільки під контролем, на шлях виправлення не став, створював конфліктні ситуації з іншими засудженими.
Суд звертає увагу, що зазначені обставини не входять до предмета доказування.
Так, відповідно до ч.2 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Крім того, суд з цього приводу вказує, що статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ч.1 ст.107 КВК України, засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, зокрема, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені.
Як уже було зазначено судом, до осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу. Натомість, адміністрація установ виконання покарань має забезпечити виконання вимог Закону України «Про звернення громадян».
Відтак, право на звернення та отримання обґрунтованої відповіді за таким зверненням є беззаперечним правом кожного, в тому числі засудженої до довічного позбавлення волі особи, а реалізація такого права не може ставитися в залежність від характеристики особи, яка звертається із відповідним зверненням.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що відповідачем при розгляді звернення позивача від 18.12.2023 було порушено встановлений законодавством порядок розгляду та перевірки звернення ОСОБА_1 , питання по суті звернення відповідачем не вирішено, перевірка не проведена, відповідь за зверненням не надана.
Доказів протилежного відповідачем не надано.
Відтак, в ході розгляду справи знайшли підтвердження обставини протиправності дій та допущеної відповідачем бездіяльності, що виразилися у порушенні порядку розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023, непроведенні перевірки за викладеними у заяві обставинами, неповідомленні про результати перевірки заяви позивача та суті прийнятого рішення.
Отже, суд дійшов висновку про задоволення в цій частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» (ідентифікаційний код: 08562909), яка полягає у неналежному виконанні службових та посадових обов`язків при отриманні, реєстрації та розгляді письмової заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023 про розповсюдження щодо нього пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження.
Порушені права позивача в цій частині підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача розглянути письмову заяву ОСОБА_1 від 18.12.2023 про розповсюдження щодо нього пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження та повідомити ОСОБА_1 про реєстрацію такої заяви та про прийняті за наслідком розгляду заяви рішення та вжиті заходи.
Попри те, що відповідачем під час розгляду справи не доведено обставин, які були зазначені ним у листі від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл, суд вважає неефективним засобом захисту визнання протиправним прийнятого відповідачем рішення, яке викладено у листі від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл, а також визнання протиправним надання відповідачем завідомо неправдивої інформації у зазначеному листі.
Так, судом в ході розгляду встановлено, що відповідачем не було прийнято рішення за наслідками розгляду заяви позивача від 18.12.2023.
Також, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 5 КАС України регламентовано, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а також встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права та принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом, без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Визнання протиправним прийнятого відповідачем рішення, яке викладено у листі від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл, а також визнання протиправним надання відповідачем завідомо неправдивої інформації у зазначеному листі не відновить порушених прав позивача та є неефективним способом захисту.
Відтак, у задоволенні цієї частини позовних вимог суд відмовляє.
Не підлягає також задоволенню позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди внаслідок протиправного надання завідомо неправдивої інформації у листі від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл (п. 7.6. прохальної частини позовної заяви), з огляду на таке.
Судом вже встановлена протиправно бездіяльність щодо нерозгляду заяви позивача від 18.12.2023. Зазначення відомостей, які не відповідають дійсності, у листі від 03.06.2024 №89/10-3079/Мл кваліфіковано судом як порушення порядку розгляду звернення позивача, за наслідком чого позивачем вже заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в п.7.3. прохальної частини позовних вимог.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.03.2023 у справі №280/1530/20 у подібних правовідносинах, зазначено, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку згідно із загальними підходами до відшкодування моральної шкоди, що відповідатиме правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17.
Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що розповсюджені іншим засудженим ОСОБА_6 в мережі інтернет через платформу ютуб ганьбливих та упереджених відомостей про позивача суд відносить беззаперечно до тих, що завдають шкоди гідності та репутації особи.
Така шкідлива поведінка триває довгий час, як мінімум з грудня 2023 року. Поширення ганьбливих відомостей про позивача здійснюється щодо невизначеного кола осіб, є формою масової інформації, відтак, інформація поширюється широким загалом.
Відповідачем проігноровано звернення позивача з приводу необхідності проведення перевірки за викладеними у заяві 18.12.2023 фактами щодо поширення іншим засудженим відомостей, які принижують гідність позивача та компрометують працівників адміністрації ДУ «ДВК (№89)».
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення завданої моральної шкоди, суд бере до уваги обставини того, що в умовах життєвих обставин, в які потрапив позивач, у останнього обмежені можливості щодо захисту своїх прав.
На підтвердження отримання позивачем психотравматичних захворювань внаслідок нерозгляду його заяви від 18.12.2023 відповідачем ОСОБА_1 подано до суду довідку відділу соціально-виховної та психологічної роботи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» від 17.06.2024 №314, витяг із медичної картки амбулаторного хворого №36 від 26.06.2024. Зокрема, з поданих документів вбачається, що 04.06.2024, 12.06.2024 та 18.06.2024 психіатром виявлено у позивача емоційно-нестабільний розлад особистості. Встановлено діагноз інсомнія, параноїдальний синдром.
Суд також враховує ту кількість вчинених позивачем дій, направлених на захист своїх прав у спірних правовідносинах.
Також, позивач звертався зі скаргою на бездіяльність посадових осіб відповідача в частині нерозгляду заяви від 18.12.2023 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
Натомість, відповідачем не розглянуто заяву позивача від 18.12.2023 на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що встановлено судом в цій справі.
Обґрунтовуючи заподіяну відповідачем шкоду фізичному та психологічному здоров`ю, позивач вказує, що відповідач систематично допускає порушення його прав.
Зокрема, судом у справі №160/4092/23 уже встановлювалися порушення відповідачем прав позивача при розгляді звернень від 24.10.2022, від 07.11.2022, від 05.12.2022, від 12.12.2022, від 23.01.2023, від 06.02.2023.
Також, за зверненням позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, керівництва ПС МУ з ПВКП МЮУ та Західної окружної прокуратури міста Дніпра в травні 2023 року до відповідача застосовано заходи прокурорського реагування та надані рекомендації щодо підвищення знань та застосування законодавства працівниками відповідача при реєстрації та розгляді заяв та звернень.
Позивач вказує, що систематичне порушення відповідачем його прав призводить до переживання ним емоційної напруги та розчарування від свавільних дій та бездіяльності відповідача, вчинених або допущених при розгляді заяв та звернень позивача.
Відтак, на переконання суду, позивач довів, а суд встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які підпадають під визначення моральної шкоди.
При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд керується постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, а також висновкам Верховного Суду, зокрема, у постанові від 07.03.2023 у справі №280/1530/20.
За викладених вище обставин, суд оцінює завдану позивачеві моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі ухвали суду, тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у неналежному розгляді письмової заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023 «про розповсюдження пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження», непроведенні перевірки викладених у заяві обставин, неповідомленні про результати перевірки та прийняте рішення.
Зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» розглянути на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, письмову заяву ОСОБА_1 від 18.12.2023 «про розповсюдження пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження» та повідомити ОСОБА_1 про прийняте рішення та вжиті заходи за наслідками розгляду заяви.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон