Справа № 580/12885/24
Суддя: Валентина ОРЛЕНКО
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року справа № 580/12885/24
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Орленко В.І., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста 3, м. Київ, 03048, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2024 позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті на користь ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життедіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, за період з 01.03.2021 по 31.01.2022;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, за період з 01.03.2021 по 31.01.2022, відповідно до кількості відпрацьованих змін в умовах карантину з урахуванням показника пропорційності відпрацьованого часу в таких умовах, в розмірі 50% від суми відповідного місячного грошового забезпечення за кожний місяць, з відрахуванням суми податків та зборів;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції, що виразилася у невиплаті ОСОБА_1 в день звільнення всіх належних йому сум при звільненні;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (з відрахуванням суми податків та зборів) з дня звільнення 02.09.2024 по день винесення рішення у цій справі в сумі, визначеній судом відповідно до чинного законодавства.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач під час проходження позивачем служби відповідач в період з 01.03.2021 по 31.01.2022 не нараховував та не виплачував додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни. Позивачем зазначено, що невиплата доплати за службу в нічний час, індексації грошового забезпечення та додаткової доплати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення, оскільки на думку позивача розрахунок проведено 09.10.2024 через 37 днів після звільнення 02.09.2024 та вважає, що у нього виникає право отримання середнього заробітку за весь час заримки вищевказаних виплат, а саме з 02.09.2024 по день винесення рішення у цій справі.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач проти позову заперечив, надавши відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що фінансування для здійснення вищевказаної доплати поліцейським Департаменту патрульної поліції в період з 01.03.2021 по 31.01.2022 до Департаменту патрульної поліції не надходило. Про що також у відповіді №8315-2025 від 01.10.2024 на запит було повідомлено Позивача.

Згідно положень Постанови №302 та Постанови №375 Департамент патрульної поліції не є розпорядником коштів та не має повноважень щодо прийняття рішень чи подання звернень про виділення таких коштів. Крім того зазначив, що саме керівники органів поліції (в даному випадку - начальник ДПП) мають право встановлювати розмір доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення та які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції. З вказаних підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, подані письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу ДПП від 24.03.2016 за №56 о/с Позивач з 01.03.2016 перебував на службі в поліції та безпосередньо проходив службу в управлінні патрульної поліції в

Черкаській області ДПП. Цим наказом призначений на посаду інспектора роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП.

Наказом ДПП від 25.08.2016 за №212 о/с - з 25.08.2016 переведений на посаду інспектора роти №2 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП.

Наказом ДПП від 15.06.2018 за №568 о/с - з 15.06.2018 переведений на посаду інспектора взводу №1 роти ТОР управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП.

Наказом ДПП від 29.08.2024 за №1860 о/с позивач звільнений зі служби в поліції з

02.09.2024 за власним бажанням.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, шо позивачу у період з березня 2020 по лютий 2021 позивачу виплачувалася додаткова доплата до грошового забезпечення встановлена постановою КМУ від 29.04.2020 №375.

Позивач у позовній заяві стверджує, що у період з березня 2021 по січень 2022 додаткова до постанови №375 відповідачем не виплачувалася.

03.09.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошового забезпечення при звільнення та додаткової доплати згідно постанови №375 за період з 01.03.2021 по 31.01.2022.

Відповідач листом від 01.10.2024 №8315-2024 повідомив позивача, що при звільненні позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 34236, 41 грн. Крім того повідомив, що бюджетні асигнування для виплати додаткової доплати за березень 2021 року - січень 2022 року за програмою 1007070 не виділялись, накази Департаменту патрульної поліції не видавались, підстави для здійснення виплати такої доплати за вказаний паріод відсутні.

Відповідач у відзиві на пзовну заяву стверджує, що основне грошове забезпечення, яке не залежить від певних умов проходження служби та специфіки нарахувань і виплат було виплачено позивачеві 06.09.2024 у сумі 22238,04 грн (враховуючи відраховані 1,5% військового збору та 25% аліментів).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової доплати до грошового забезпеченння під час дії карантину згідно Постанови №375 та не проведення вчасно розрахунку грошового забезпечення при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, встановлений місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС).

Водночас, у зазначених положеннях КАС відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 807/363/18, викладено висновок, відповідно до якого перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Верховний Суд вказував, що оскільки позовна заява містить вимоги про нарахування та виплату грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, слід керуватися, в тому числі, положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Так, частиною другою статті 233 КЗпП (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Своєю чергою частина перша статті 116 КЗпП передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 наголосила, що у взаєминах із державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень суд має застосовувати правило пріоритету правової норми за найбільш сприятливим тлумаченням для особи - суб`єкта приватного права. Також Велика Палата Верховного Суду констатувала, що положення статті 233 КЗпП в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС.

Таким чином, строк звернення до суду у даній справі обчислюється з дня письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

Окрім того, згідно частини першої статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Так, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивача у день виплати було письмово повідомлено про нараховані та виплачені суми при звільненні. У силу вимог частини другої статті 77 КАС відповідачем не повідомлено та не надано доказів щодо дати письмового інформування позивача про нараховані та виплачені при звільненні суми.

Посилання відповідача на ознайомлення позивача 01.03.2023 із архівними відомостями про грошове забезпечення не змінює моменту, з яким закон пов`язує початок перебігу строку звернення до адміністративного суду - письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові саме при звільненні.

Зважаючи на те, що позивач подав позов 26.12.2024, тобто у межах тримісячного строку з дня отримання відповіді про нараховані та виплачені суми при звільненні - 25.10.2024, то ним не порушені встановлені законом строки звернення до адміністративного суду.

Щодо доводів скаржника на порушення позивачем строку звернення за отриманням грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 11 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок № 260) грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Покликаючись на вказану норму, відповідач стверджує про те, позивач заявив вимоги поза межами трирічного строку з 01.03.2021 по 02.09.2021, що, на переконання відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Предметом правового регулювання Порядку № 260 є визначення порядку виплати грошового забезпечення, зокрема поліцейським, за місцем служби. Він покликаний встановити порядок дій відповідного органу в процесі нарахування і виплати грошового забезпечення і розрахований на регулювання відповідних правовідносин в умовах відсутності спору між їх учасниками.

Порядок № 260 був прийнятий на виконання статті 95 Закону України Про Національну поліцію та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988, якими Міністру внутрішніх справ України надано право встановлювати саме порядок виплати грошового забезпечення.

Відповідно, пункт 11 розділу І Порядку № 260 є нормою права, яка визначає порядок (умову) виплату грошового забезпечення (невиплаченого чи виплаченого в меншому розмірі) в безспірному порядку на підставі звернення поліцейського.

Натомість, на переконання суду, вказаний у наведеному пункті трирічний строк не є таким, що обмежує період за який суд вправі захистити права поліцейського, та не перешкоджає стягненню невиплачених поліцейському сум грошового забезпечення за період, який виходить за визначені в ньому часові рамки, в судовому порядку.

Надаючи оцінку доводам строрін щодо нарахування та виплати додаткової доплати до грошового забезпечення на період дії карантину згідно постанови №375, суд зазначає таке.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції (далі - Постанова №988), грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до статті 28 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, у складі Державного бюджету України створено фонд боротьби з гострою респіраторною хворобою СОVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-СоV-2, та її наслідками на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України зазначеної хвороби, та протягом 30 днів з дня відміни цього карантину. Кошти зазначеного фонду спрямовуються на: додаткові доплати до заробітної плати медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, а також доплати до заробітної плати окремим категоріям працівників, які забезпечують життєдіяльність населення, на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, визначений у рішенні Кабінету Міністрів України про встановлення карантину, до завершення здійснення зазначених заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 (Далі - Постанова № 375) врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.

Пунктом 1 Постанови № 375 установлено, що на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративним, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).

Пунктом 5 Постанови № 375 передбачено, що доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що підставою для отримання доплати за Постановою № 375 є сукупність таких умов: 1) особа є поліцейським; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Таким чином вказана доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення, у зв`язку з чим мають з населенням безпосередній контакт.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що у період з березня 2020 по лютий 2021 року відповідачем нараховувалася та виплачувалася додаткова доплата до грошового забезпечення, проте у період з березня 2021 по січень 2022 продовжував забезпечувати життєдіяльність населення (забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обв`язків мав безпосередній контакт з населенням, проте вказана доплата відповідачем не виплачувалася.

Проте, будь-якого доказу того, що позивач дійсно у спірний період залучався до виконання завдань, які передбачали безпосередній контакт із населенням ні до позовної заяви, ні у ході судового розгляду позивач не надав.

При цьому, відповідач надав відомості про те, що нарахування та виплата позивачеві доплати до грошового забезпечення відповідно до постанови №375 за періоди, коли позивач забезпечував життедіяльність населення (забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та мав безпосередній контакт з ним, що підтверджується наданими як позивачем, так і відповідачем архівними відомостями, з яких вбачається, що така додаткова доплата позивачеві була проведена в липні 2020 року (за березень-червень 2020 року), серпні 2020 року (за липень 2020 року), грудні 2020 року (за серпень-грудень 2020 року) та липні 2021 року (за січень-лютий 2021 року).

Надана позивачем до позовної заяви таблиця (додаток №19, а.с. 61) формування даних для встановлення додаткової доплати на період дії карантину не є офіційним документом, який направлявся до ДПП та не містить жодних підписів відповідальних осіб та керівництва, та не може слугувати підставою для нарахування та виплати поліцейському додаткової доплати до грошового забезпечення на період карантину. Відповідні норми врегулювання додаткової доплати передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

Зважаючи на викладене, суд суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення додаткової доплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375, тому, бездіяльність відповідача щодо виплати вказаної доплати є правомірною.

Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду.

Отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності відповідача у ненарахуванні та виплаті додаткової доплати до грошового забезпечення відповідно до постанови №375 та похідної від позовних вимог про нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.09.2024 по день ухвалення рішення у цій справі.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2024 у справі №140/1143/23 зазначив: «Поза тим, у такий спосіб суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, змінив одночасно предмет і підстави позову; іншими словами суди попередніх інстанцій не просто вийшли за межі позовних вимог, вони, попри вимоги і доводи/позицію позивачки, самостійно змінили суть її позову, а головне зміст порушеного права, за захистом якого був поданий цей позов, чого не можна було допускати».

Підсумовуючи, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у конкретних публічно-правових відносинах.

Водночас статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у своєму рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Що стосується "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а та від 29.06.2021 у справі № 1.380.2019.000578.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Надаючи оцінку позовній вимозі щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 02.09.2024 по день винесення рішення у цій справі, суд зазначає таке.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат (судовий збір) відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Рішення складене, з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності головуючого судді з 16.04.2025 по 30.05.2025.

Керуючись ст.2, 90, 242-246, 255, 258, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Судові витрати не розподіляються.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».

Копію рішення направити сторонам справи.

Рішення складене та підписане 02.06.2025.

Суддя Валентина ОРЛЕНКО