Справа № 990/192/24
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №990/192/24
адміністративне провадження №П/990/192/24
судді Верховного Суду Мартинюк Н.М. на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2025 року у справі №990/192/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
СУТЬ СПРАВИ
29 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - «ВККС», «Комісія»), у якому просила:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 30 квітня 2024 року №462/дс-24;
- зобов`язати Комісію повторно провести співбесіду з ОСОБА_1 щодо надання рекомендації для призначення на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.
Позивачка обґрунтовувала пред`явлений позов тим, що ВККС ухвалила оскаржуване рішення з порушенням її прав та основоположних регламентних принципів діяльності Комісії, а також тим, що це рішення не містить обґрунтування підстав, з яких у Комісії виникли сумніви у відповідності її критеріям доброчесності та професійної етики.
ОСОБА_1 стверджувала, що підставою для відмови їй у наданні рекомендації для призначення суддею місцевого суду стали обставини, які свідчать про невідповідність її, на думку членів Комісії, критеріям доброчесності та професійної етики шляхом невідображення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік від 16 жовтня 2023 року інформації про транспортний засіб «SKODA FABIA». Водночас позивачка указує, що транспортний засіб «SKODA FABIA» був задекларований, проте під час співбесіди 30 квітня 2024 року їй стало відомо, що інший транспортний засіб «SKODA FABIA», який є її власністю, не задекларований. ОСОБА_1 указувала, що на той період за нею були зареєстровані два аналогічних транспортних засоби «SKODA FABIA» 2013 року випуску та 2014 року випуску. 10 грудня 2022 року «SKODA FABIA» 2013 року позивачкою відчужена і дохід від продажу цього транспортного засобу відображений у виправленій декларації за 2022 рік від 17 жовтня 2023 року. Позивачка наполягає на тому, що їй стало відомо лише під час співбесіди 30 квітня 2024 року про те, що транспортний засіб «SKODA FABIA» 2014 року не було зазначено у декларації за 2022 рік і виправити цю технічну помилку в неї вже не було можливості.
Також позивачка зауважила, що вона є учасницею конкурсу на заняття вакантних посад суддів апеляційних судів та 28 грудня 2023 року нею у декларації за 2022 рік зазначена правильна інформація про транспортні засоби «SKODA FABIA» 2013, 2014 років випуску. Повторно 30 квітня 2024 року позивачкою також було підтверджено інформацію про транспортний засіб «SKODA FABIA» 2014 року в декларації за 2023 рік. ОСОБА_1 звертає увагу, що незазначення автомобіля у деклараціях за 2022 рік від 16 та 17 жовтня 2023 року не викликано її наміром ухилитися від декларування, а пов`язано з тим, що їй про це стало відомо лише 30 квітня 2024 року та вже не було можливості внести зміни до декларації.
Наступною підставою для ухвалення оскаржуваного рішення ВККС слугувало те, що відповідно до частини другої статті 44 Закону України від 6 лютого 2018 року №2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» для укладення договору позики №29/04-16 від 29 квітня 2016 року директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Позитив» ОСОБА_1 повинна була уповноважити заступника на здійснення такого правочину, а у договорі відсутні будь-які посилання на рішення загальних зборів або довіреність. В свою чергу позивачка стверджувала, що такі висновки Комісії не відповідають Конституції та законам України. ОСОБА_1 указувала, що 29 квітня 2016 року згадане товариство надало ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу згідно з договором №29/04-16, платежі з повернення поворотної фінансової допомоги були здійснені своєчасно відповідно до умов договору. 20 березня 2018 року позивачка уже надавала до ВККС письмові пояснення з копією договору №29/04-16, які взято до уваги Комісією, та її рішенням від 7 червня 2018 року №254/дс-18 ОСОБА_1 визнано такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає вимогам до кандидата на посаду судді. До того ж, із наданої відповіді ТОВ «Юридична компанія «Позитив» слідує, що протягом 2016 року товариство надало ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу згідно з договором №29/04-16 на суму: 436 995 грн, що було відображено в податковому обліку згідно форми №1ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» за І-ІV квартал 2016 року. Платежі з повернення поворотної фінансової допомоги були здійснені в касу установи своєчасно та в повному обсязі відповідно до умов договору і проведені в бухгалтерському обліку. Відображення повернення поворотної фінансової допомоги в податковому обліку не передбачено, а також статутом не передбачено погодження укладення договору поворотної фінансової допомоги. Окрім того, позивачка у письмових поясненнях зазначала, що в електронному кабінеті платника податку ОСОБА_1 є відомості за 2016 рік з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, де відображено також поворотну фінансову допомогу згідно з договором №29/04-16. Також позивачкою були надані обґрунтовані пояснення щодо джерел походження коштів і копії відповідних на підтвердження документів щодо задекларованих доходів, майна та грошових активів. Однак у рішенні від 30 квітня 2024 року №462/дс-24 відповідач не звернув увагу на пояснення ОСОБА_1 та відповідність її поведінки вимогам законодавства, а також на те, що на дату укладення договору №29/04-16 Закон України від 6 лютого 2018 року №2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», на який посилається Комісія, не набрав чинності, частина друга статті 44 цього Закону набрала чинності 17 червня 2018 року.
Позивачка наголошувала, що в оскаржуваному рішенні відповідач не виклав належних мотивів його прийняття, не навів нормативного обґрунтування, а зазначив лише загальні фрази, з яких неможливо встановити, якому конкретно критерію доброчесності, передбаченому частиною дев`ятою статті 69 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - «Закон №1402-VIII») та Кодексом суддівської етики, не відповідає ОСОБА_1 . Комісія не врахувала усіх обставин, що мають значення для прийняття об`єктивного рішення, не зазначила в оскаржуваному рішенні причини неврахування пояснень позивачки. Рішення від 30 квітня 2024 року №462/дс-24 прийнято відповідачем за відсутності чітких та зрозумілих процедур, за відсутністю механізму запобігання свавіллю, що призвело до застосування Комісією різних критеріїв і підходів до кандидатів на посаду судді під час співбесід. Оскаржуване рішення, на переконання позивачки, прийняте ВККС з порушенням конституційного принципу верховенства права, принципів юридичної визначеності, належного урядування, легітимних очікувань та принципу in dubio pro tributario (пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права).
ВИСНОВКИ КОЛЕГІЇ СУДДІВ
Рішенням від 20 травня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду як суд першої інстанції задовольнив позов:

- визнав протиправним і скасував рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 30 квітня 2024 року №462/дс-24, яким відмовлено у внесенні рекомендації Вищій раді правосуддя про призначення Михалевич Інни Миколаївни на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області;

- зобов`язав ВККС повторно провести співбесіду з Михалевич Інною Миколаївною, переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 вересня 2023 року №95/зп-23, щодо надання рекомендації для призначення на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.

Суд першої інстанції виснував, що рішення ВККС від 30 квітня 2024 року №462/дс-24 не відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону №1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України. Оскаржуване рішення Комісії є передчасним, належно необґрунтованим/невмотивованим, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.

Суд зазначив, що поведінка кандидата на посаду судді має відповідати вимогам статей 1, 3, 18 Кодексу суддівської етики, в якому викладено високі вимоги до моральних якостей судді. Кандидат зобов`язаний дотримуватися правил професійної етики як у своєму професійному і повсякденному житті, так і під час співбесіди. ВККС перелічила усі викладені у частині дев`ятій статті 69 Закону №1402-VIII (хоч і не вказала, яка це норма права) підстави для можливого виникнення сумніву у відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності. Однак зі змісту оскаржуваного рішення чітко не визначається, якому критерію професійної етики та якому критерію доброчесності, означеному в Законі №1402-VIII, на думку ВККС, не відповідає ОСОБА_1 . Комісія не мотивувала, якому саме із указаних у частині дев`ятій статті 69 Закону №1402-VIII складових (показників) критерію доброчесності не відповідає поведінка позивача.

Колегія суддів зробила висновок, що оскаржуване рішення ВККС не містить жодного мотивування та обґрунтування висновку зробленому у пунктах 39, 40 цього рішення. Також Суд указав, що допущенна ВККС у пункті 40 оскаржуваного рішення помилка, як вказав у судовому засіданні представник Комісії, впливає на зміст цього рішення та не може вважатися опискою, яку Комісія може виправити самостійно.

Колегія суддів констатувала, що Комісія у пунктах 39, 40 оскаржуваного рішення указала, що при вирішенні питання щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності було враховано викладене в пунктах 25-38 оскаржуваного рішення, і, на переконання Комісії, вказана обставина може викликати у стороннього спостерігача обґрунтовані сумніви щодо зазначеної кандидатом вартості будинку. Однак, як випливає зі змісту рішення від 30 квітня 2024 року №462/дс-24, Комісією у цьому рішенні не встановлено фактів та обставин стосовно зазначених ОСОБА_1 у декларації відомостей щодо вартості будинку. Жодного мотивування та обґрунтування щодо зазначеної кандидатом вартості будинку оскаржуване рішення ВККС не містить.

Окрім того, Суд у рішенні від 20 травня 2025 року указав, що Комісія в оскаржуваному рішенні урахувала, зокрема, норми частини другої статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та товариства з додатковою відповідальністю» (пункти 36, 37 оскаржуваного рішення). Однак ВККС не взяла до уваги, що Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (правильна назва) прийнятий 6 лютого 2018 року та набрав чинності 17 червня 2018 року, а договір №29/04-16 був укладений 29 квітня 2016 року, тобто задовго до набрання чинності вказаним Законом. Тож Суд дійшов висновку, що Комісія безпідставно послалася в оскаржуваному рішенні на норми частини другої статті 44 зазначеного Закону та не навела мотивів, як на її переконання, обставина те, що позивачка не змогла пояснити щодо отримання нею від ТОВ «Юридична компанія «Позитив» грошових коштів за договором та ненадання позивачкою доказів на підтвердження факту отримання нею такої позики свідчать про недоброчесність ОСОБА_1 .

Також Суд указав, що Комісія в оскаржуваному рішенні не навела жодних аргументів, які, на її думку, свідчать про намір ОСОБА_1 приховати відомості щодо її рухомого майна або ж намагання зазначити недостовірні відомості в цій частині.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Рішенням ВККС від 3 квітня 2017 року №28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.

19 травня 2017 року до Комісії надійшла заява ОСОБА_1 про допуск її до участі у доборі з пакетом документів, за результатами дослідження яких Комісія рішенням від 25 вересня 2017 року №75/дс-17 допустила позивачку до участі у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду з особливостями, визначеними пунктом 29 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, без складення відбіркового іспиту та проходження спеціальної підготовки.

Комісія провела спеціальну перевірку кандидатки на посаду судді місцевого суду ОСОБА_1

НАЗК повідомило ВККС про встановлення розбіжностей у декларації за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 як кандидаткою на посаду судді.

На пропозицію Комісії ОСОБА_1 надала письмові пояснення щодо наявних у декларації розбіжностей, які ВККС взяла до уваги.

Рішенням від 7 червня 2018 року №254/дс-18 Комісія визнала ОСОБА_1 такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом вимогам до кандидата на посаду судді.

Рішенням від 8 жовтня 2018 року №220/зп-18 Комісія призначила кваліфікаційний іспит у межах процедури добору та визначила черговість етапів його проведення.

Рішенням від 19 квітня 2019 року №54/зп-19 ВККС затвердила декодовані результати складеного кандидатами письмового анонімного тестування під час кваліфікаційного іспиту та зарахувала до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевого загального суду, зокрема й ОСОБА_1 .

Рішенням від 1 серпня 2023 року №45/зп-23 Комісія затвердила резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів місцевого загального суду, згідно із яким ОСОБА_1 у рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду посіла 252 місце.

Рішенням від 14 вересня 2023 року №95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.

18 жовтня 2023 року до ВККС надійшла заява ОСОБА_1 про допуск її до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 Закону №1402-VIII, перебуває у резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади, з документами згідно із визначеним Комісією переліком.

Рішенням від 1 грудня 2023 року №10/дс-23 ВККС допустила до участі в конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, зокрема й ОСОБА_1 .

Рішенням від 19 грудня 2023 року №177/зп-23 Комісія затвердила та оприлюднила на своєму офіційному вебсайті рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року №95/зп-23. Цим рішенням, зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області, в якому ОСОБА_1 зайняла переможне місце.

12 березня 2024 року та 30 квітня 2024 року ВККС провела співбесіду з ОСОБА_1 , переможницею конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №95/зп-23, за результатами якої ухвалила рішення від 30 квітня 2024 року №462/дс-24, яким відмовила у внесенні рекомендації Вищій раді правосуддя про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.

МОТИВИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

З висновками, викладеними у рішенні від 20 травня 2025 року Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 34 КАС України викладаю окрему думку.

Частиною дев`ятою статті 69 Закону №1402-VIII передбачено, що кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.

Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади загалом.

Доброчесність - це неодмінна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.

За визначенням у Сучасному словнику з етики, доброчесність - це позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватися у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.

Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

Повноваження Комісії стосовно оцінки встановлених щодо кандидата на посаду судді обставин на предмет відповідності його критерію доброчесності є дискреційними. Вона ухвалює рішення за внутрішнім переконанням членів Комісії.

Комісія, враховуючи її правовий статус, повинна визначити, чи відповідає поведінка судді/кандидата на посаду судді основним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, а також у Кодексі суддівської етики.

Члени Комісії, оцінюючи встановлені стосовно кандидата на посаду судді обставини, визначають їхню відповідність суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Зважаючи на те, що доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, обставини, що свідчать про недоброчесність кандидата на посаду судді, оцінюються, насамперед, з морально-етичного погляду. Навіть правомірні та законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності, базуючись на загальноприйнятих уявленнях до цього поняття в контексті мови про суддю.

Повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи не узгоджуються з поняттям доброчесності, є винятковими. Ніхто інший, крім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність кандидата на посаду судді.

Наділення ВККС свободою розсуду під час оцінки кандидата на посаду судді критеріям доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У будь-якому разі межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою. Своєю чергою, правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та правовладдя (верховенства права) і передбачає вимоги до належного ухвалення актів органами публічної влади.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним потрібно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, ухвалюючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень в ухваленні рішень, однак у такому разі має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

До такого механізму належить судовий розгляд у разі оскарження особою рішення органу публічної влади до суду.

Європейський суд з прав людини, досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративного органу, виснував, що суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості актів, які прийняті органом влади, однак все ж таки суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television Ltd. v. Cyprus, заяви № 32181/04 та № 35122/05, параграфи 156, 157), у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria, заява № 38780/02, параграфи 47- 56) та у справі «Брайєн проти Сполученого Королівства» (Bryan v. The United Kingdom, заява № 19178/91, параграф 44)).

Отже, жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.

ВККС ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат (частина третя статті 79-5 Закону №1402-VІІІ).

На мою думку, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду помилково виснував про невідповідність оскаржуваного рішення ВККС вимогам частини третьої статті 79-5 Закону №1402-VІІІ та критеріям обґрунтованості, передбаченим статтею 2 КАС України.

Оскаржуване рішення містить достатні мотиви, які дозволяють зрозуміти підстави відмови позивачці у наданні рекомендації для призначення на посаду судді. Зокрема, ВККС указала, що 26 серпня 2022 року ОСОБА_1 здійснила реєстрацію транспортного засобу «SKODA FABIA», 2014 року випуску, загальною вартістю 179 199,50 грн, однак у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік від 16 жовтня 2023 року інформація про вказаний автомобіль невідображена (пункти 25 - 29 рішення Комісії).

Оцінюючи ці обставини у сукупності, Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності позивачки критерію доброчесності та професійної етики. Такий висновок не видається свавільним чи необґрунтованим і не виходить за межі виключної дискреції Комісії оцінювати кандидатів. Позивачка під час співбесіди таку обставин не заперечувала та під час розгляду справи не спростувала.

Так, як уже вказувалося, позивачка стверджувала, що незазначення автомобіля у деклараціях за 2022 рік від 16 та 17 жовтня 2023 року не викликано її наміром ухилитися від декларування, а пов`язано з тим, що їй про це стало відомо лише 30 квітня 2024 року та вже не було можливості внести зміни до декларації.

Варто розуміти, що декларування, коли мовиться про конкурс на посаду судді, є одним із тих чинників, який має засвідчити відповідність кандидата на цю посаду вимогам доброчесності, виявом якої в цьому аспекті є не тільки те, що саме задекларував кандидат (що безперечно теж охоплюється дослідженням під час Конкурсу), але також яким чином це зроблено, відтак що спонукало вдатися до того чи іншого способу відображення відомостей, які підлягають декларуванню.

У вимірі обставин цієї справи наведені міркування покликані звернути увагу на аргументацію, яку висловила позивачка, доводячи правильність своєї позиції щодо декларування майна, на що також зважила й Комісія, коли ухвалила оскаржуване рішення.

Невідображення інформації під час декларування, про які написано в оскаржуваному рішенні, справді існували, що опосередковано підтверджують пояснення позивачки у цьому зв`язку. Поза тим, аргументи останньої, які вона висловила з цього приводу, у своїй сукупності могли слугувати для відповідача приводом для сумніву у відповідності кандидатури позивачки вимогам до посади судді за критерієм доброчесності, що власне і сталося.

В свою чергу, судовий контроль не охоплює того, які обставини (питання) Комісія має (може) чи вважає за необхідне досліджувати чи брати до уваги, коли вирішує надавати чи ні кандидату на посаду судді відповідну рекомендацію. Водночас суд під час вирішення спору покликаний перевірити, чи охоплювалися ці обставини (питання) компетенцією Комісії під час Конкурсу, в рамках якого вони обговорювалися, ну а також зважити на «спроможність» цих обставин у сукупності утворити ту якість, яка може мати значення для ухвалення рішення за наслідками співбесіди.

Отже, обсяг відомостей, на яких основане оскаржуване рішення ухвалене Комісією, надає відповідь на запитання: «Чому?», з погляду ВККС, кандидат на посаду судді Михалевич І.М. не відповідає вимогам на цю посаду. Ці відомості (обставини) охоплювалися предметом співбесіди і, відповідно, Комісія в межах компетенції могла їх оцінювати через призму критеріїв доброчесності та професійної етики, відповідність яким є умовою для набуття статусу судді.

На мою думку, мотиви, на яких побудований висновок відповідача про відмову у наданні відповідної рекомендації, загалом достатньо для того, щоб як самому кандидату, так і сторонньому спостерігачеві зрозуміти чому саме такий результат настав для позивачки.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На мою думку, під час ухвалення рішення у цій справі Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вийшов за межі судового розгляду, передбаченого статтею 2 КАС України, фактично переглянувши по суті оцінку ВККС щодо доброчесності позивачки. Роль суду в таких справах має обмежуватися перевіркою законності та достатньої вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, а не заміною його дискреційної оцінки власними висновками. ВККС як орган, уповноважений оцінювати відповідність кандидатів на посаду судді, має широку дискрецію в інтерпретації критеріїв доброчесності та професійної етики, за умови дотримання принципів обґрунтованості та прозорості. У цій справі Комісія діяла в межах власних повноважень, дослідила матеріали справи та навела мотиви, які дозволяють зрозуміти підстави її рішення про відмову у рекомендації.

За таких обставин і міркувань вважаю, що під час проведення співбесіди з позивачкою їй були забезпечені усі передбачені законом процедурні права та гарантії і перешкод у їх реалізації Комісія не створювала.

Водночас позивачка з посиланням на об`єктивні обставини та докази, які б їх підтверджували, не змогла надати достатньо аргументованих пояснень, які б спростовували встановлені Комісією факти в частині невідображення у декларації автомобіля, покладені в основу висновку про відмову в наданні рекомендації про її призначення на посаду судді.

Приписи, якими Комісія керувалася під час ухвалення оскаржуваного рішення, були чіткими і зрозумілими, прогнозованими у застосуванні та відповідали критерію якості закону, не надавали їй необмежених повноважень, чітко окреслювали межі наданої Комісії дискреції, за які відповідач не вийшов.

Переконана, що оскаржуване рішення є вмотивованим і відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону №1402-VІІІ, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, передбаченим статтею 2 КАС України. ВККС обґрунтовано виснувала про наявність сумнівів у відповідності ОСОБА_2 критеріям доброчесності та професійної етики.

Тож, вважаю, що у задоволенні позову належало відмовити.

……………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду