Справа № 460/15104/24
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2025 року м. Рівне №460/15104/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову в призначенні пенсії за віком від 10.09.2024 №78.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити і виплатити пенсію за віком із 02.09.2024, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи з 02.06.1986 по 04.06.1990 у радгоспі "Старосільський".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи загальний страховий стаж понад 22 роки, досягнувши 54 річного віку, 02.09.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". За принципом випадковості, надані позивачем документи передані для розгляду та прийняття рішення про призначення/відмову в призначенні пенсії Головному управлінню Пенсійного фонду України у Миколаївській області. Однак, 10.09.2024 відповідач (без ретельного аналізу положень чинного законодавства та наявних документів) прийняв рішення №78 про відмову у призначенні пенсії з тих підстав, що необхідний загальний страховий стаж при зниженні пенсійного віку на 6 років в період з 01 січня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 становить 25 років. При цьому, загальний страховий стаж, розрахований відповідачем, для визначення права з урахуванням норм пункту 3-1 Закону становить 22 роки 3 місяці 23 дні. У вказаному рішенні зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивача пенсійним органом не зараховано період роботи з 02.06.1986 по 04.06.1990 в радгоспі "Старосільський" (оскільки підпис не відповідає прізвищу позивача, якій видавалося трудова книжка). Зазначено, що трудову книжку видано на прізвище " ОСОБА_3 ", підпис власника книжки " ОСОБА_4 ". Рекомендовано надати уточнюючу довідку щодо періоду роботи в радгоспі "Старосільський". Позивач не заперечує, що у її трудовій книжці дійсно зазначено дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 . При цьому, роботодавцем трудова книжка для ознайомлення в день заповнення не надавалося, вимоги поставити її підпис, як власника трудової книжки, не заявлялося. Після укладення шлюбу позивач ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_4 , а тому при звільненні з роботи та ознайомленні з трудової книжкою поставила новий власноручний підпис.

Ухвалою суду від 19.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень вказано, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності було розглянуто заяву про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-XII. 10.09.2024 було прийнято рішення №78, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 25 років, з урахування діючих правових норм та фактичних обставин справи. На день подання заяви про призначення пенсії вік позивача становить 54 роки 03 місяці 23 дні. Пенсійний орган ствердив, що необхідний страховий стаж при знижені пенсійного віку на 6 років в період з 01.01.2024 по 31.12.2024 становить 25 років. Страховий стаж позивача становить 22 роки 03 місяці 23 дні і до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 02.06.1986 по 04.06.1990 в радгоспі "Старосільський", згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 02.06.1986, оскільки трудову книжку видано на прізвище " ОСОБА_3 ", підпис власника книжки " ОСОБА_4 ". Період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 36 років 11 місяців 23 дні (з 26.04.1986 по 31.03.2009, з 02.06.2009 по 31.03.2011, з 02.09.2011 по 13.05.2013, з 01.12.2013 по 05.06.2024), в тому числі станом на 01.01.1993 06 років 08 місяців 06 днів. З урахуванням викладеного, позивачу відмовлено в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку за заявою від 02.09.2024 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 25 років. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потерпіла внаслідок аварії на ЧАЕС 3 категорії, після досягнення 54 річного віку, 02.09.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком на умовах ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За принципом екстериторіальності надані позивачем документи розподілено для розгляду та прийняття рішення про призначення/відмову в призначенні пенсії Головному управлінню Пенсійного фонду України у Миколаївській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області від 10.09.2024 №78 відмовлено у призначенні позивачу пенсії з тих підстав, що необхідний загальний страховий стаж при зниженні пенсійного віку на 6 років в період з 01 січня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 становить 25 років. При цьому, загальний страховий стаж позивача, розрахований пенсійним органом, для визначення права з урахуванням норм пункту 3-1 Закону становить 22 роки 3 місяці 23 дні.

У вказаному рішенні зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивача Пенсійним органом не зараховано період роботи з 02.06.1986 по 04.06.1990 в радгоспі "Старосільський" (оскільки підпис не відповідає прізвищу позивача, на яку видавалося трудова книжка). Зазначено, що трудову книжку видано на прізвище " ОСОБА_3 ", підпис власника книжки " ОСОБА_4 ". Рекомендовано надати уточнюючу довідку щодо періоду роботи в радгоспі "Старосільський", на підставі первинних документів.

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частинами першою, другою статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII) визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсійний вік знижується на 3 роки (за проживання (роботу) з моменту аварії по 31.07.1986) та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

У спірних правовідносинах право ОСОБА_1 на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років, тобто після досягнення 54 річного віку, не є спірним, що підтверджується змістом оспорюваного рішення про відмову в призначенні пенсії за віком.

Відповідач вказав, що необхідний страховий стаж при зниженні пенсійного віку на 6 років (як у випадку з позивачем) в період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року становить 25 років.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Суд констатує, що спірним питанням у цій справі є наявність/відсутність підстав для зарахування до загального страхового стажу позивача періоду її роботи з 02.06.1986 до 04.06.1990 у радгоспі "Старосільський".

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з вимогами ст.62 Закону №1788-XII, Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (далі Інструкція №162), Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), п.1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 , видана ОСОБА_3 , дата заповнення 02.06.1986, містить, зокрема, такі записи:

1. Запис №01 від 02.06.1986 прийнята на роботу різноробочою у радгоспі "Старосільський" (наказ від 02.06.1986 №20);

2. Запис №02 від 04.06.1990 звільнена з роботи за власним бажанням ст.38 п.1 КЗпП України (наказ від 04.06.1990 №16).

Як стверджує відповідач, підставами для незарахування до страхового стажу позивача обумовленого періоду роботи при призначенні пенсії за віком слугував той факт, що підпис власника трудової книжки " ІНФОРМАЦІЯ_3 " не відповідає дошлюбному прізвищу позивача, яке їй належало станом на дату заповнення такої трудової книжки - " ОСОБА_5 ".

Відповідно до п.п.1.1 Інструкції №162, трудова книжка є основним документом про трудової діяльності робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.2.2 Інструкції №162, заповнення трудової книжки вперше виробляється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому працювати. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не записуються.

Відповідно до п.2.4 Інструкції №162, з кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) у трудову книжку (вкладиш) про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу та звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки (вкладиша) під розписку в особистій картці (типова міжвідомча форма NТ -2, затверджена ЦСУ СРСР), в якій має бути повторено точний запис із трудового книжки (вкладиша).

Матеріалами справи підтверджується, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 , дата заповнення 02.06.1986, дійсно видана ОСОБА_7 .

При цьому, як вказує позивач, роботодавець трудову книжку для ознайомлення в день заповнення 02.06.1986 їй не надавав, вимоги щодо підписання трудової книжки із відображенням підпису " ОСОБА_3 , як власника трудової книжки, - не заявляв.

Статтею 158 Кодексу про шлюб та сім`ю України було передбачено, що народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, зміна імені, по батькові і прізвища підлягають реєстрації в державних органах запису актів громадянського стану. Про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво.

Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 05.12.1990 серії НОМЕР_3 , позивач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уклала шлюб із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Прізвище після укладення шлюбу як у чоловіка, так і у дружини ОСОБА_4 .

Таким чином, свідоцтвом про укладення шлюбу підтверджується як дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_5 , так і її прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 .

Відповідно до п.2.12 Інструкції №162, зміни записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження здійснюються адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, імені, по батькові та ін.) та з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані. Посилання на відповідні документи записуються на внутрішньому боці обкладинки і засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Суд враховує, що зважаючи на той факт, що позивач звільнена з роботи в радгоспі "Старосільський" до 05.12.1990 дня реєстрації її шлюбу та відповідно до зміни прізвища, записи про зміну прізвища таким роботодавцем не вчинялися.

Суд також зауважує, що незалежно від змісту виконання підпису позивачем, зазначений недолік трудової книжки, автентичність та належність якої підтверджується належними та допустимими документами, не може вважатися підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи в радгоспі "Старосільський" до загального страхового стажу позивача.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Згідно з п.2.11. Інструкції №58, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до п.2.12. Інструкції №58, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

На переконання позивача, незасвідчення нею у 1986 році трудової книжки особистим підписом як власником не повинно впливати на реалізацію її права на зарахування періоду роботи до загального страхового стажу.

На підставі п.3 Порядку №637 позивач надала відповідачу довідку СГПП "Верес" від 19.07.2024 №71, якою підтверджується, що радгосп "Старосільський" було реформовано КСП "Старосільський" згідно з реструктуризацією та розпорядженням голови райдержадміністрації №551 від 26.11.1996, а КСП "Старосільське" реформоване в СГПП "Верес" з 01.04.2000 згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію та розпорядженням голови райдержадміністрації №466 від 31.12.1999.

На підставі та на виконання п.3 Порядку №637 позивач надала також відповідачу довідку СГПП "Верес" від 19.07.2024 №72, якою підтверджується, що документи про трудовий стаж /книги наказів, платіжні відомості, особові рахунки, трудові книжки/ бувшого радгоспу "Старосільський" за період з квітня 1960 року по липень 1997 року не збереглися, згоріли при пожежах 18.02.1983 та 15.07.1997.

У зв`язку з цими обставинами Хомич Тетяна Йосипівна позбавлена можливості надати запитувану пенсійним органом довідку на підтвердження періоду роботи з 02.06.1986 до 04.06.1990 у радгоспі "Старосільський".

Проаналізувавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач допустив надмірний формалізм, оскільки допущений недолік в оформленні трудової книжки не є безумовною підставою, що позбавляє позивача права на зарахування періоду роботи до загального страхового стажу.

Суд враховує, що відомості про спірний період роботи позивача, який пенсійний орган не бажає зараховувати до стажу, внесені з дотриманням вимог Інструкції №58, зокрема, відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені підписами уповноваженої особи та скріплені печатками юридичних осіб із відображенням на ній повного найменування, з посиланням на відповідні накази. З таких даних можна точно та достовірно встановити місце, посаду та період роботи позивача, а також номер та дату розпорядчого документа, на підставі яких зроблені відповідні записи.

Окрім цього суд встановив, що доказів визнання недостовірними записів у трудових книжках щодо обумовлених періодів роботи пенсійним органом не надавалося.

Обов`язок щодо повноти та правильності внесення до трудової книжки даних покладено на роботодавця, тобто на підприємства, де працював позивач.

При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30.08.2021 (справа №300/860/17).

У пункті 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Також суд враховує, що ані Законом №1058-IV, ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки під час вирішення питання щодо призначення пенсії за віком. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв поза межами правового регулювання, що суперечить ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, відповідно до якого, управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Таким чином, відповідач не позбавлений права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи, характер праці тощо.

Водночас, як встановлено судом, відповідачем не надано доказів здійснення наданих повноважень щодо отримання додаткових документів чи допомоги позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту роботи у спірний період на роботі.

Таким чином, наведені вище обставини та надані суду докази підтверджують, що позивач дійсно працювала у період з 02.06.1986 до 04.06.1990 (4 роки 3 дні) у радгоспі "Старосільський", а подані нею документи були достатніми для зарахування цього періоду роботи до страхового стажу.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у спірних правовідносинах допустило протиправну бездіяльність, що полягає у незарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи у радгоспі "Старосільський" з 02.06.1986 до 04.06.1990 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.06.1986.

Відтак, суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття відповідачем спірного рішення загальний страховий стаж ОСОБА_1 складав 22 роки 03 місяці 23 дні, зарахованих відповідачем, та 4 роки 3 дні - протиправно ним не зарахованих, а всього: 26 років 03 місяці 26 днів.

Відповідно до пункту 1 статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено судом, станом на дату звернення із відповідною заявою про призначення пенсії вік позивача становив 54 роки, а її страховий стаж 26 років 03 місяці 26 днів, при необхідному 25 років.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, частиною другою статті 245 КАС України, передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3); про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При визначенні територіального органу Пенсійного фонду України, який має обов`язок поновлення порушеного права позивача, суд враховує положення абз.1 п.4.1 Порядку №22-1, згідно з яким заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз.14 п.4.2 Порядку №22-1).

У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Відтак, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, яким у цьому випадку є відповідач.

Враховуючи наведене, належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 10.09.2024 №78 та зобов`язання останнього призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із 02.09.2024 із зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону №796-ХІІ.

При цьому, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо зарахування стажу, призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Водночас позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплачувати позивачу пенсію задоволенню не підлягають, оскільки такий обов`язок після призначення пенсії покладений на територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи, тобто в цій справі не на відповідача, а на Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, до якого позивачем такі позовні вимоги не заявлялися.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково довела ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

З огляду на викладене, позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Судом встановлено, що у позовній заяві позивачем фактично було заявлено одну вимогу немайнового характеру. Оскільки позов містив одну вимогу немайнового характеру, яка хоча і частково, але підлягає задоволенню, то розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968,96грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком від 10.09.2024 №78.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із 02.09.2024, зарахувавши до її загального страхового стажу період роботи з 02.06.1986 до 04.06.1990 у радгоспі "Старосільський".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968,96грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул.Морехідна, буд.1, м.Миколаїв, Миколаївська область, 54008; ідентифікаційний код юридичної особи 13844159).

Рішення складено 30 травня 2025 року.

Суддя О.М. Дудар