Справа № 200/3224/25
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року Справа№200/3224/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії № 50 від 02.05.2025 року;

- зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року, з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач досягла 53-річного віку для призначення пільгової пенсії, тому 25.04.2025 року звернулася через портал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах з доданими документами.

Рішенням відповідача від 02.05.2025 року № 50 їй було відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 35 років, починаючи з 2028 року, що передбачено п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Крім того, зазначає, що відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу періоди навчання в технікумі з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року та роботи з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року.

Посилаючись на прийняте Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року № 1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII», позивач просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем надано письмовий відзив від 22.05.2025 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що 25.04.2025 року позивач звернулася до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком, не зазначивши норму закону, на підставі якої слід призначити пенсію.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.05.2025 року № 50 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Вказує, що відповідно до п.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 2028 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років, будуть мати особи за наявності страхового стажу не менше 35 років.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 17.04.1989 до страхового стажу не враховано період навчання з 01.09.1986 по 01.03.1990, оскільки надано копію диплому (порушено п. 2.23 Порядку), а в записі про період навчання не вказано підставу запису, чим порушено п. 2.17 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162.

Вважає посилання на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-ХІІ), а саме п. «з» ст. 13 у старій редакції у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1- р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), то таке посилання є безпідставним виходячи з наступного.

Як вбачається зі ст. 5 Закону 1058 саме цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Разом із цим, слід звернути увагу суду на те, що призначення громадянам пенсії за віком (в тому числі, на пільгових умовах за Списком №1) врегульовувалось Законом № 1788-ХІІ у період з 1 січня 1992 року по 10 жовтня 2017 року.

Згідно з пунктом «з» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону, зокрема жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Наголошує, що Законом України «Про пенсійне забезпечення» спірні правовідносини не регулюються.

Рішенням Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, визнано неконституційними положення статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213.

Вважає, що зазначене рішення КСУ не може бути застосоване для вирішення питання призначення пенсії позивачу, оскільки норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» не підлягають застосуванню при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, починаючи з 11.10.2017 року.

Щодо зарахування періодів навчання з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 по 01.03.1990 року зазначив, що Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 № 162.

Вказує, що органами Пенсійного фонду не покладається відповідальність на позивача щодо порушення порядку заповнення трудової книжки підприємствами, установами, організаціями, а тільки, зазначаються правові наслідки за порушення порядку заповнення трудової книжки, зокрема, не зарахування періоду до страхового стажу.

Відсутність відомостей стосовно нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), на яку (який) відповідно до закону нараховуються страхові внески (єдиний внесок), свідчить про відсутність підстав для зарахування відповідного періоду з 01.11.2009 по 31.12.2011 до страхового стажу особи, інших підтверджуваних документів, пільгових довідок чи акту перевірки що підтверджують набуття пільгового стажу позивач не надав.

Також до страхового стажу не враховано період роботи з 01.11.2009 по 31.12.2011, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про зарахування страхових внесків.

З зазначених причин відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

30.05.2025 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якій зазначає, що позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії через портал електронних послуг Пенсійного фонду України. Заява про призначення пенсії на порталі формується автоматично засобами програмного забезпечення, а відтак позивач обмежений у можливості зазначити інформацію, який саме вид пенсії за віком вона бажає призначити, згідно якого закону, статті, пункту. Позивач лише має можливість обрати вид пенсії, що й було нею вчинено. Обрано розділ «пенсія за віком».

Вказує, що жоден нормативно-правовий акт не покладає на громадянина України під час звернення до органу Пенсійного фонду України обов`язку зазначати номери та інші реквізити закону, статті, пункту. Обов`язок кваліфікації фактів, що зазначені в документах, покладається на суб`єкта владних повноважень та є складовою принципу належного урядування.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що позивач 25.04.2025 року звернулася через портал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком з доданими документами. В заяві не назначено вид пенсії та правових підстав її призначення.

Рішенням відповідача, який розглянув заяву за принципом екстериторіальності, від 02.05.2025 року № 50 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 35 років.

Управління зазначило, що відповідно до п.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 2028 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років, будуть мати особи за наявності страхового стажу не менше 35 років.

Тобто, відповідач вирішив, що позивач просить призначити їй пенсію відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при тому, що на дату звернення остання мала вік - 53 роки замість 60 років, передбачених вказаною нормою.

В спірному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 26 років 08 місяців 03 дні.

Крім того, відповідачем не враховано до страхового стажу позивача період навчання в технікумі з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року та період роботи з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року.

В спірному рішенні зазначено лише про неврахування періоду навчання в Маріупольському електромеханічному технікумі з 01.09.1986 по 01.03.1990, оскільки на думку відповідача в електронному вигляді надано копію диплому, чим порушено п. 2.23 Порядку, а в записі в трудовій книжці про період навчання не вказано підставу запису, чим порушено п. 2.17 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162.

У відзиві управління також зазначено, що до страхового стажу не враховано період роботи з 01.11.2009 по 31.12.2011, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про зарахування страхових внесків.

Питання визначення віку виходу на пенсію на пільгових умовах не є спірним між сторонами, оскільки не встановлювалось відповідачем.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 2 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Таким чином, з 01.01.2004 року таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, оскільки і Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», такого, що прийнятий пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пунктом «з» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції від 02.03.2015 р. № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення». У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів «в» - «е» та «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відтак, навіть, після набуття чинності нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» правила призначення пільгових пенсій регламентувались ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», частиною другою статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII».

Вищезазначеним рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст. 13, ч. 2 ст. 14, п. «з» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року. Застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII, яка була чинна до 01.04.2015, в наступній редакції: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: з) водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років».

Таким чином, рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення рішення (пункт 2 резолютивної частини рішення). Одночасно Конституційним Судом України встановлено, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах для водіїв міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 50 років і при стажі роботи (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді зразкової справи № 360/3611/20 в постанові від 03 листопада 2021 року дійшла висновку, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Спору між сторонами стосовно наявності необхідного пільгового стажу чи відсутності записів у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 17.04.1989 року немає, оскільки відповідач його не підраховував.

Згідно запису №5 позивач переведена в Тролейбусне депо №1 водієм-стажером 06.02.1991 (наказ №44 від 06.02.1991).

Згідно запису №6 позивач переведена водієм тролейбуса 3-го класу 29.03.1991 (Наказ №80 від 29.03.1991).

Згідно запису №7 позивач звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням 09.07.1991 (Наказ №237ок від 08.07.1991).

Вказані дані також підтверджуються відповіддю на адвокатський запит від 24.04.2025 №І-9/25 з КП «Міський архів».

Згідно запису №8 позивач прийнята до Маріупольського трамвайно-тролейбусного управління водієм тролейбуса 3 класу в депо №4 26.09.1991 (Наказ №118 від 25.09.1991).

12.12.1997 присвоєно кваліфікацію водія тролейбуса другого класу (Наказ №442 від 12.12.1997).

24.11.2001 присвоєно кваліфікацію водія тролейбуса першого класу (Наказ №407 від 23.11.2001).

29.10.2002 переведено диспетчером в службу руху (наказ №212 від 28.10.2002).

09.01.2003 звільнено за ініціативи працівника за ст. 38 КЗпП України по догляду за дитиною по досягненні 14-річного віку (Наказ №4 від 08.01.2003).

Крім того, КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» листом №44/12 від 10.04.2025 у відповідь на адвокатський запит №64 від 04.04.2025р. повідомило, що у зв`язку із тимчасовою окупацією м. Маріуполя, втратою всієї кадрової документації не має можливості підтвердити трудовий стаж та надати запитувані адвокатом документи.

Таким чином, за наявності необхідного стажу роботи водієм тролейбуса (00 років 01 місяць 23 дні) + (00 років 03 місяці 11 днів) + (11 років 01 місяць 03 дні) = 11 років 06 місяців 07 днів, а також досягненням 53 повних позивач має право на пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із зазначеним рішенням Конституційного Суду України.

За вказаних підстав, суд доходить висновку, що застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV, а тому відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в призначенні ОСОБА_1 , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала пільговий стаж роботи 11 років 06 місяців 07 днів, пенсії на пільгових умовах за віком, є протиправною.

Враховуючи ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 45 років.

Суд зазначає, що обрані відповідачем у даному конкретному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь позивача.

В даному випадку є діючими одночасно два закони, котрі відносно позивача містять різні правила призначення пенсії за Списком №1 стосовно параметру вікового цензу.

Саме тому слід віддати перевагу у застосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.

Стосовно не врахування до страхового стажу періоду навчання в Маріупольському електромеханічному технікумі з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року, оскільки надано копію диплому (порушено п. 2.23 Порядку), а в записі про період навчання не вказано підставу запису, чим порушено п. 2.17 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 суд зазначає таке.

Відповідно до запису № 3 трудової книжки позивач з 01.09.1986 року по 01.03.1990 року навчалася у Маріупольському електромеханічному технікумі. Запис завірений старшим інспектором відділу кадрів і печаткою зазначеного технікуму.

Відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 162, (надалі - Інструкція №162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

За приписами з п.2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дату народження, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Відповідно до п.2.3 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Таким чином, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки з вини підприємства-роботодавця чи навчального закладу.

Крім того, суд зауважує, що певні недоліки чи неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства-роботодавця не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Верховний Суд у постановах від 28.02.2018 року у справі №428/7863/17, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі №423/1881/17, від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З зазначених підстав суд дійшов висновку про неправомірність не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду навчання Маріупольському електромеханічному технікумі з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року.

Щодо неврахування до страхового стажу періоду роботи з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про зарахування страхових внесків суд зазначає таке.

Спору між сторонами стосовно відсутності запису в трудовій книжці позивача немає.

Відповідно до запису №16 трудової книжки позивач прийнята до ТОВ «ХАДЛЕЙ ВОСТОК» 14 червня 2005 року на посаду директора (Протокол №1 від 14.06.2005р.).

Відповідно до запису №17 трудової книжки позивач звільнена з ТОВ «ХАДЛЕЙ ВОСТОК» 16 січня 2012 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з посади директора (Наказ №60 від 16.01.2012р.).

Порядок обчислення та сплата страхових внесків визначено ст. 20 Закону України № 1058-IV.

Зокрема, абз. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Відповідно до положень ч. 2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з приписами ч. 10 цієї ж статті якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Статтею 106 Закону України № 1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату внесків законом покладено на страхувальника.

З зазначених підстав суд дійшов висновку про неправомірність не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 02.05.2025 року № 50, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Прийнявши неправомірне рішення № 50 від 02.05.2025 року про відмову позивачу в призначенні пенсії, відповідач діяв поза межами статті 19 Конституції України та законів України, не визнавши право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту судом.

Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Разом з тим, позивачем обрано неправильний спосіб порушеного права, оскільки відповідач не розрахував пільговий стаж позивача відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а розглянув заяву позивача про призначення пенсії за віком на умовах статті 26 Закону України Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому належним способом захисту права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.04.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, зарахувавши до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року та роботи з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року та з урахуванням правової позиції суду, наведеної в даному рішенні.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

За вимогами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018 м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, буд. 15, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.05.2025 року № 50 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.04.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, зарахувавши до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1986 року по 16.04.1989 року, з 24.08.1989 року по 01.03.1990 року та роботи з 01.11.2009 року по 31.12.2011 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати з судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 30 травня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова