Справа № 240/8718/25
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

(про відмову у забезпеченні позову)

02 червня 2025 року м. Житомир справа № 240/8718/25

категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Попова О. Г., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної державної адміністрації Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом (з урахуванням уточнення позовних вимог) до Житомирської обласної державної адміністрації, Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу.

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 03.03.2025 №124 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації», в частині призову на військову службу під час мобілізації, солдата запасу ОСОБА_1 та направлення для подального проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 та Житомирську обласну державну адміністрацію, зняти з військового обліку ОСОБА_1 ;

- скасувати пункт 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині, що стосується ОСОБА_1 .

29.05.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача подано заяву про забезпечення адміністративного позову, в якій він просить зупинити дію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) від 03.03.2025 №124 «Про призов на військову службу» в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата запасу ОСОБА_1 та направлення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 та зупинити дію пункту 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині, що стосується ОСОБА_1

В обґрунтування заяви зазначає, що згідно п. 57 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби №2066 закріплено, що громадянин перебуває на обліку територіальному центрі комплектування соціальної підтримки та в відповідному структурному підрозділі місцевої держадміністрації за місцем проживання до досягнення ним 40 років. Однак, станом на 03.03.2025, коли позивача було затримано, йому виповнилось 42 роки, тобто позивач мав бути знятий з військового обліку, що зроблено не було всупереч нормам законодавства України. Зауважує, що позивач не є особою, що проходить військову службу або солдатом запасу, в силу того, що як в минулому, коли позивач проходив альтернативну (невійськову) службу, так і на даний час, є особою з релігійними віруваннями, які не допускають тримання зброї, принесення присяги та/або носіння військової форми. Також, представником позивача зазначено, що мати позивача - ОСОБА_2 , яка доглядала батька позивача - ОСОБА_3 , який має інвалідність першої групи інвалідності безтерміново та потребує стороннього догляду, була госпіталізована та в подальшому, через стан здоров`я та результати медичних обстежень, була направлена до КНП "Житомирський обласний онкологічний диспансер" ЖОР, де зокрема діагностували онкозахворювання та вказали на необхідності оперативного лікування (хірургічне втручання), в тому числі зазначивши, що сама ОСОБА_2 потребує стороннього догляду.

Відповідно до наказу Житомирського окружного адміністративного суду №01-51-в від 19 травня 2025 головуюча суддя Попова Оксана Гнатівна у період з 26 травня по 30 травня 2025 року перебувала у щорічній відпустці.

У відповідності до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

За змістом частини першої статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

За приписами частини першої-другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Таким чином, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, від 29.11.2022 у справі № 640/17821/21, від 06.12.2022 у справі № 140/8745/21.

У постанові Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 640/15534/22 суд звернув увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Проаналізувавши мотиви, якими позивач обґрунтовує подану заяву, суд дійшов висновку, що доводи й аргументи сторони позивача не є достатніми та переконливими для висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України, адже мотиви заяви про забезпечення позову ґрунтуються виключно на припущеннях, що відповідачем чи іншими компетентними органами можуть вчинятися дії щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації.

Водночас, суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, що ймовірно можуть бути порушені у майбутньому, а можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Сама ж лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Таким чином, наведені заявником обставини, не є обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначеним заявником шляхом, оскільки матеріали заяви про забезпечення позову не містять об`єктивних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.

В свою чергу, представником позивача зазначено, що на утриманні позивача перебуває батько, ОСОБА_3 , пенсіонер, який має першу групу інвалідності безстроково, що зокрема підтверджується свідоцтвом про народження позивача від 19.10.1982, пенсійним посвідченням від 01.03.2017 № НОМЕР_3 та довідкою від 24.01.2017 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією.

Також представником позивача зазначено, що мати позивача - ОСОБА_4 , яка доглядала батька позивача - ОСОБА_3 , який має інвалідність першої групи інвалідності безтерміново та потребує стороннього догляду, була госпіталізована. Попередньо перебувала в КП «Лікарня №1» Житомирської міської ради. В подальшому, через стан здоров`я та результати медичних обстежень, була направлена до КНП "Житомирський обласний онкологічний диспансер" ЖОР, де зокрема діагностували онкозахворювання та вказали на необхідності оперативного лікування (хірургічне втручання), в тому числі зазначивши, що сама ОСОБА_2 потребує стороннього догляду.

Однак, дослідивши надані представником позивача докази та матеріали справи судом встановлено, що на момент прийняття оспорюваного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) №124 від 03.03.2025 про призов позивача на військову службу під час мобілізації та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №64 від 04.03.2025, в частині зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , позивач не мав встановленої в законному порядку відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з утриманням батька, ОСОБА_3 , який має першу групу інвалідності та ним не надавались докази захворювання його матері.

Водночас, надання оцінки доводам представника позивача щодо не зняття його з військового обліку на стадії вирішення заяви про забезпечення позову без розгляду справи по суті є фактичним вирішенням позовних вимог наперед, що, як зазначено вище, є неприпустимим, а тому протиправність рішень у даному випадку потребує доведення під час судового розгляду.

На переконання суду, обраний заявником вид забезпечення позову, за своїм змістом є фактично забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командиром військової частини в майбутньому, що відповідно до п. 10 ч. 3ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 151 не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення, відтак суддя робить висновок про відсутність визначених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову, тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Отже, заявником не наведено переконливих підстав для забезпечення позову, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 150, 151, 156, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у забезпеченні позову.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.Г. Попова