Справа № 640/5584/19
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2025 року м. Рівне №640/5584/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Пилипюк Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник Борисова Т.М., відповідача: представник Адамишин А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

01.04.2019 ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого наказом №111 від 21 березня 2019 року, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Аверкової В.В. від 04.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/5584/19. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 26.04.2019 призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.05.2019.

Підготовче засідання відкладено на 02.07.2019, а потім на 09.07.2019.

02.07.2019 стороною позивача подано заяву про зміну предмета позову, яка долучена до матеріалів справи (а.с.259 том 2).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2019 стороні позивача відмовлено у клопотанні про звернення з міжнародним судовим дорученням - до компетентних органів Республіки Ізраїль з приводу надання інформації та копій документів з наступних питань: дата звернення позивача за отриманням громадянства Ізраїлю, дата надання громадянства; копії заяви позивача та документів, поданих позивачем на отримання компетентними органами самостійно у процедурі отримання громадянства позивачем; чи наданий документ від Російської Федерації про відсутність судимості або кримінального переслідування позивача, якщо так, надати копію такого документа; коли та з якої країни прибув до Республіки Ізраїль позивач у 2015 році.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2019 частково задоволено клопотання сторони позивача і призначено судову психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

- Чи була ситуація, пов`язана з отриманням ОСОБА_1 рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, психотравматичною для нього?

- Чи завдані ОСОБА_1 моральні страждання (моральна шкода) отриманням ОСОБА_1 рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту?

15.12.2022 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва висновок експертів від 15.12.2022 №2717/20-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи у адміністративній справі №640/5584/19 (а.с.50-62 том 4).

Інших процесуальних рішень по справі не виносилось.

Законом України №2825-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

На виконання вказаного Закону та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом ДСА України №399 від 16.09.2024, Рівненському окружному адміністративному суду 14.02.2025 передано 460 справ.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2025 для розгляду справи №640/5584/19 визначено суддю Друзенко Н.В.

Ухвалою від 06.03.2025 адміністративну справу №640/5584/19 прийнято до провадження судді Друзенко Н.В. Розгляд справи вирішено здійснювати спочатку. Підготовче засідання призначити на 10.04.2025.

Ухвалою від 10.04.2025 підготовче засідання відкладено на 01.05.2025.

Ухвалами від 23.04.2025 та від 24.04.2025 задоволення клопотання представників сторін про проведення судових засідань у справі за їх участю в режимі відеоконференції за допомогою сервісу ВКЗ (https://vkz.court.gov.ua).

Ухвалою від 01.05.2025 стороні позивача відмовлено у клопотанні про призначення у справі №640/5584/19 судової психологічної експертизи, на вирішення якої пропонувалося поставити питання: "Який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) у зв`язку з отриманням ОСОБА_1 рішення Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту?".

Підготовче провадження у справі закрито 01.05.2025, а справу №640/5584/19 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.05.2025.

В судовому засіданні 22.05.2025 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно з позовною заявою, письмовими та усними поясненнями представника в судовому засіданні, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м.Новосибірськ Російської Федерації, має подвійне громадянство: є громадянином Ізраїлю та Російської Федерації, за національністю єврей, за віросповіданням атеїст, рідна мова російська. До 13.08.2015 проживав в Російській Федерації. 28.02.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування необхідності отримання в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що з 2008 року працював на посаді директора ТОВ «Геотех», де організовував господарську діяльність підприємства у галузі геологічної розвідки, співпрацював з Алтає-Саянською філією геофізичної служби СО Російської академії наук, яку очолював вчений зі світовим іменем ОСОБА_2 . У свою чергу, ОСОБА_3 , як і деякі інші члени Російської академії наук, відкрито висловлював опозиційні до російської влади погляди, систематично та публічно критикував її. Це призвело до його переслідувань з боку ФСБ Росії. У 2015 році щодо ОСОБА_4 на політичному підґрунті було ініційоване кримінальне провадження, за матеріалами якого його звинуватили в розтраті державних коштів в особливо великих розмірах. ОСОБА_1 декілька разів викликали на допит в якості свідка по справі ОСОБА_4 , де він давав виправдувальні показання, які не влаштовували слідчих ФСБ, оскільки насправді ніякої розтрати державних коштів не було. Водночас, 12.08.2015 ввечері у під`їзді житлового будинку у м.Новосибірськ до ОСОБА_1 підійшли кілька співробітників ФСБ та повідомили, що на наступний день він повинен з`явитися на допит та надати щодо ОСОБА_4 обвинувальні свідчення (які є неправдивими). В іншому випадку співробітники ФСБ чітко висловили погрозу наступного змісту: «Інакше ти не поїдеш з Новосибірську, а під вартою покази з тебе все одно виб`ємо». Зазначене позивач сприйняв як реальну загрозу застосування до нього тортур, та тієї ж ночі поїхав з Російської Федерації через Казахстан до Ізраїлю, де в нього жили родичі. Дружина та неповнолітній син позивача залишились у Москві. Бажаючи скористатися захистом від переслідувань спецслужб Російської Федерації, позивач отримав громадянство Ізраїлю, де жив постійно протягом понад 3-х років. При цьому, позивач неодноразово виїжджав за кордон, у тому числі і до України. Під час чергового відвідування України задля зустрічі з родичами, а саме 15.01.2019, ОСОБА_1 було затримано правоохоронним органами України в аеропорті «Бориспіль» у зв`язку із перебуванням у розшуку Інтерполу. Як з`ясувалося з матеріалів, надісланих Російською Федерацією, у квітні 2016 року ОСОБА_1 було звинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.33, ч.4 ст.160 Кримінального кодексу РФ (привласнення або розтрата майна), а в квітні 2018 року до позивача було заочно застосовано міру запобіжного заходу у вигляді арешту. Ухвалою Бориспільського районного суду м.Києва від 18.01.2019 №359/402/19 до позивача було застосовано тимчасовий арешт. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 15.02.2019 №761/6224/19 у задоволенні клопотання про застосування екстрадиційного арешту відмовлено, застосовано до ОСОБА_1 домашній арешт із забороною залишати помешкання у певний період доби. Після звільнення, 28.02.2019, позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований Довідкою про звернення за захистом №010080. Відповідач відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформивши своє рішення наказом №111 від 21.03.2019. Сторона позивача доводила, що відмовляючи ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем фактично досліджувалось питання щодо існування загрози заподіяння шкоди чи переслідування позивача виключно в країні громадянської належності Ізраїлі. Водночас, звертаючись з відповідною заявою до відповідача щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач вказував про небажання повертатися саме до Російської Федерації через страх застосування до нього тортур з метою отримання показів проти ОСОБА_4 та ув`язнення за злочини, які позивач ніколи не вчиняв, а не до Ізраїлю, де він отримав у 2016 році громадянство, як захист від переслідувань з боку спецслужб Російської Федерації. Відповідачем взагалі не досліджувалась інформація про країну походження позивача, а саме Російську Федерацію, проігноровані пояснення про те, що у серпні 2015 році ОСОБА_1 покинув територію Російської Федерації саме у зв`язку з відкритими погрозами йому фізичним насиллям з боку правоохоронних органів, як і проігноровані пояснення щодо наявної відкритої у квітні 2016 року на території Російської Федерації кримінальної справи щодо позивача та застосування до нього заочно арешту. На стадії попереднього розгляду заяви позивач надавав пояснення, що ні на момент отримання громадянства Ізраїлю у 2016 році, ні на момент прибуття у січні 2019 року до України з метою зустрічі з родичами, він не знав ні про відкриту, через 8 місяців після виїзду з Російської Федерації, кримінальну справу щодо нього, ні про те, що в квітні 2018 року до нього було заочно застосовано міру запобіжного заходу у вигляді арешту. Очевидним є те, що якби позивачу було відомо про те, що він перебуває у міжнародному розшуку, то ОСОБА_1 продовжив би перебувати на території Ізраїлю. Також сторона позивача спростовувала висновки відповідача про те, що ОСОБА_1 міг і може безперешкодно повернутися на територію країни громадянської належності Ізраїлю. Таке спростування обґрунтовувала тим, що позивач перебуває у міжнародному розшуку. Звертала увагу, що Ізраїль не межує кордонами з Україною, а відтак для того щоб повернутися до Ізраїлю, позивачу необхідно перетинати державний кордон третьої країни, наприклад Республіки Польщі, де його також можуть арештувати у зв`язку із перебуванням у міжнародному розшуку і екстрадувати до Російської Федерації, що спростовує висновки відповідача щодо можливості безпечного повернення до країни своєї громадянської належності Ізраїлю. Відповідачем під час прийняття спірного рішення не надано оцінку усім доводам позивача, що свідчить про неповне з`ясування ситуації ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, наявні достатні правові підстави для скасування наказу ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області №111 від 21.03.2019 та зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

Згідно з відзивом на позовну заяву і поясненнями представника в судовому засіданні, сторона відповідача позов не визнає. В обґрунтування заперечень покликається на те, що ОСОБА_1 має подвійне громадянство, та окрім громадянства РФ, має громадянство Ізраїлю. Стосовно повернення до Ізраїлю позивач не висловлював побоювань, та вказував, що користувався захистом цієї держави з 2016 року. Таким чином, позивачем було отримано захист іншої держави від можливих переслідувань в Російській Федерації. Тобто, до приїзду в Україну, заявник перебував на території третьої безпечної країни, яка йому надала захист та громадянство. Позивач стверджував, що не боїться відповідати перед законом і судом та бажає повернутись в Ізраїль, куди Росія може передати кримінальну справу в порядку перейняття. Таким чином жодної небезпеки у разі повернення на територію країни громадянської залежності - Ізраїлю, ОСОБА_1 не було. Також зі слів позивача, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, або наявності певних політичних поглядів. Крім того, за матеріалами особової справи відсутні ознаки, по можуть вказувати на можливість переслідування позивача чи його близьких родичів за конвенційними ознаками. Інформації щодо можливості застосування стосовно позивача серйозної шкоди, передбаченої пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI не здобуто. Фактично звернення позивача за захистом в Україні викликано бажанням уникнути екстрадиції в Російську Федерацію. Разом з тим, рішення про екстрадицію ОСОБА_1 в Україні не приймалося. А позивач, будучи громадянином двох держав, користувався та може користуватися захистом однієї з цих держав, а саме - Ізраїлю. Відповідач зазначає, що ним було встановлено, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у РФ та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI. При цьому, вищевказане не позбавляє позивача права залишатися на території України. Окрім того, елементи примусового видворення чи екстрадицій є неможливими на момент повномасштабного вторгнення через припинення дипломатичних та інших двосторонніх зносин із країною агресора. За наведеного, доводив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Дослідженими по справі доказами суд встановив таке.

28.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (реєстраційний номер заяви №2019KV0027).

В обґрунтування необхідності отримання в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач повідомляв, що у нього є небезпідставні побоювання стати жертвою переслідувань і репресій російських спецслужб, через які він виїхав з РФ. Вказував, що в 2015 році до нього декілька разів телефонували співробітники ФСБ з вимогою надати неправдиві покази відносно вченого і опозиційного суспільного діяча ОСОБА_5 , погрожуючи при цьому фізичною розправою. Коли його офіційно викликали на допит в якості свідка, то він протягом двох годин залишив територію РФ. Повідомляв, що виїхав з РФ у серпні 2015 року через Казахстан, після чого до Ізраїлю, де попросив прихистку і отримав ізраїльське громадянство. Позивач зазначав, що постійно проживав в Ізраїлі протягом понад 3-х років, неодноразово вільно виїжджаючи за кордон, у тому числі і до України. Водночас, під час чергового відвідування України задля зустрічі з родичами, 15.01.2019 був затриманий правоохоронним органами України в аеропорті «Бориспіль» у зв`язку із перебуванням у розшуку Інтерполу. Під час розгляду судами питання про тимчасовий арешт з метою екстрадиції, довідався, що в квітні 2016 року його заочно звинуватили у вчиненні злочину, а в квітні 2018 року - заочно застосували міру запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. Доводив, що жодного злочину не вчиняв, а розшук оголосили виключно задля того, щоб повернути його в РФ і «вибити» потрібні ФСБ покази проти ОСОБА_5 по справі, сфальсифікованій щодо нього. Вказував, що саме через такі обставини переживає за своє життя і здоров`я у випадку повернення в РФ. Натомість вказував, що не боїться відповідати перед законом і судом, бажаючи повернутися в Ізраїль, куди РФ може передати кримінальну справу, і вважає, що в такому випадку він буде визнаний невинним.(а.с.73-75 том 1).

До заяви-анкети було долучено копію авіаквитка на 15.01.2019 і паспорту громадянина Ізраїлю, копію свідоцтва про шлюб і копію свідоцтва про народження сина, копію диплому про вищу освіту, копію трудової книжки та копії ухвал Бориспільського міськрайонного суду від 18.01.2019, Шевченківського районного суду м.Києва від 15.02.2019 та від 22.02.2019 (а.с.84-100 том 1).

Цього ж дня, 28.02.2019 оформлено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.76-83 том 1). В анкеті зафіксовані аналогічні обґрунтування необхідності отримання в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У відповідних графах позивачем зазначено, що у РФ він не перебував у будь-яких політичних релігійних та військових організаціях, натомість перебував у лише громадських організаціях. Вказав, що брав участь у ходах, пікетах, публічних зібраннях і зустрічах. Акції протестів систематично розганялись російською владою силовим методом, при цьому він отримував легкі тілесні ушкодження. Арештів, пов`язаних з участю у вказаних заходах, йому вдалося уникнути.

Співробітником Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області 28.02.2019 складено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.105-106 том 1), ознайомлено з порядком прийняття рішення за його заявою, правами і обов`язками, про що складено протокол (а.с.104 том 1) та запрошено на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних на 14.03.2019 (а.с.107 том 1).

28.02.2019 ОСОБА_1 видано Довідку про звернення за захистом у України за №010080 (а.с.108 том 1).

14.03.2019 співробітником Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області проведено співбесіду з ОСОБА_1 , хід якої відображено в протоколі співбесіди по справі №2019 КV 0027 (а.с.109-113 том 1). Співбесіда проводилась в присутності адвоката позивача. Під час співбесіди ОСОБА_1 вказував, що звернувся до міграційної служби за захистом від переслідування компетентними службами ФСБ РФ, з огляду на погрози з їхнього боку щодо ув`язнення і «вибиття» показів проти ОСОБА_5 . Також зазначав, що його переслідують в кримінальній справі щодо пособництва в розтраті чужих коштів. При цьому, відсутність доказів його вини не дозволяє РФ передати справу відповідним правоохоронним органам Ізраїлю, хоча саме такий порядок передбачається міжнародним правом. Замість цього, його оголосили в міжнародний розшук в обмежену кількість країн не звертаючись до компетентних органів Ізраїлю та не зважаючи на обізнаність про те, що він там перебуває. Вважає, що все це робилося виключно задля того, щоб отримати його на територію РФ, щоб тортурами «вибити» неправдиві свідчення по кримінальній справі. Ствердив, що погрози від ФСБ отримував лише один раз, після чого залишив територію РФ (через Казахстан виїхав до Туреччини, а звідти до Ізраїлю). Також вказував, що вираженого переслідування по політичним мотивам в РФ не зазнавав. Переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства не було. Зауважував, що при можливості бажає повернутися до Ізраїлю.

Крім того, під час співбесіди, позивач звертав увагу на те, кримінальна справа відносно нього була порушена лише 06 квітня 2016 року, тобто через 8 місяців після залишення ОСОБА_1 території РФ. Про зазначену кримінальну справу та обвинувачення він нічого не знав до моменту затримання його в аеропорту «Бориспіль» при перетині державного кордону України. Жодних викликів за його домашньою адресою у м. Москва (де залишились мешкати дружина та дитина) від правоохоронних органів Російської Федерації не надходило.

Додатково ОСОБА_1 надав Центральному міжрегіональному управлінню ДМС у м.Києві та Київській області копію своїх водійських прав, що були видані йому в Ізраїлі (а.с.116 том 1), довідок про реєстрацію свого місця проживання і місця проживання дружини і сина за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.118-119 том 1), ухвали Шевченківського райсуду м.Києва від 15.02.2019 (а.с.120-123 том 1).

Також позивачем надано, а відповідачем до матеріалів особової справи №2019KV0027 долучено роздруківки з інтернет-видань «Новая газета. Сибирский ФО» «Епиграф». В таких виданнях зазначено про те, що «63-річного творця наукової школи геофізичних досліджень та кращої в Росії мережі моніторингу землетрусів ОСОБА_6 засуджено за «розтрату бюджетних коштів», хоча виявити сліди розкрадань співробітники ФСБ, які розслідували цю справу, так і не змогли. Саме ж воно завдало чималої шкоди науці та суспільству. Справу щодо директора Алтаї-Саянського філіалу геофізичної служби СО РАН ОСОБА_6 завели у червні 2015 року. За версією слідства, у 2011-2013 роках він викрав 27,4 млн рублів, виділених філії на виконання науково-дослідних робіт. Унікальність ситуації в тому, що реального потерпілого - організацію, якій було б заподіяно озвучену шкоду, - слідство суду пред`явити так і не змогло. Незважаючи на це ОСОБА_6 22 травня 2017 року було визнано винним у привласненні та легалізації коштів і засуджено до п`яти років колонії та відшкодування збитків у розмірі 27,4 млн рублів. А 7 серпня 2017 року Новосибірський обласний суд пом`якшив вирок, призначивши покарання у вигляді двох років та двох місяців у колонії загального режиму. За версією звинувачення у 2011 та 2012 роках Сибірський науково-дослідний інститут геології, геофізики та мінеральної сировини замовляє філії, очолюваній Ємановим, сейсмічні дослідження глибинного сейсмічного зондування (ДСЗ) в Якутії (республіка Саха) та в Магаданській області. Єманов до роботи залучає субпідрядника - фірму «Геотех», яка, за версією слідства, йому підконтрольна, оскільки кілька років тому він був одним із засновників. Директор АСФ заздалегідь продумує, як викрасти бюджетні кошти, та «підключає» до реалізації плану свого знайомого, керівника «Геотеху» ОСОБА_7 . ТОВ «Геотех» має відіграти роль ширми. З фірмою укладатимуться договори на сейсмічні дослідження шляхом ГСЗ, але насправді всі роботи АСФ ГС СО РАН виконає власними силами. Успіх сприяє: «Геотех» два роки поспіль виграє в конкурсах, отримуючи заповітний тендер. Щоправда, звинувачення підозрює, що ці конкурси мали формальний характер. Про це, наприклад, свідчить відсутність конкурентів у «Геотеху». Тим часом Альтерман, створюючи видимість виконання робіт за договорами, починає переводити частину грошей з рахунків «Геотеху» на рахунки фірм-одноденок за фіктивними активно переводить в готівку кошти. Під ці операції ним було створено 13 контор. Їхні номінальні «власники» говорили потім на суді, що надали паспортні дані та розписалися в документах за винагороду. Таким чином, у 2012 році « ОСОБА_8 » переказав одноденкам і перевів у готівку понад вісім мільйонів рублів, у 2013 році - понад 19 мільйонів. Гроші передавалися ОСОБА_9 через сина ОСОБА_10 . І ось цю хитромудру схему, придуману корисливим ученим, новосибірські слідчі блискуче розкрили! ОСОБА_2 був звинувачений у присвоєнні коштів, виділених на науково-дослідні роботи, та легалізації злочинних доходів (про це йдеться попереду). У червні 2015 року стосовно нього порушили кримінальну справу, 22 травня 2017 року Радянський районний суд Новосибірська засудив Єманова до п`яти років позбавлення волі в колонії загального режиму та компенсації 27-мільйонних збитків. Директор «Геотеха» Альтерман на той момент уже давно перебував у бігах…» (а.с.124-126 том 1).

Крім цього, ОСОБА_1 надав Центральному міжрегіональному управлінню ДМС у м.Києві та Київській області копію апеляційної скарги, що подавалася його адвокатом на постанову Радянського районного суду м.Новосибірську від 06.04.2018 про обрання міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту по відношенню до звинуваченого ОСОБА_1 (а.с.139-150 том 1).

21.03.2019 головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області, за результатами проведення співбесіди та розгляду матеріалів особової справи №2019KV0027 сформував Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.151-155 том 1).

За результатами аналізу інформації щодо побоювань повернення до країни громадянської належності у Висновку зазначено, що шукач захисту не бажає повертатися до Російської Федерації у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідування і репресії з боку російських спецслужб, через які він і виїхав з РФ в серпні 2015 року. Після виїзду громадянин ОСОБА_1 попросив притулку в Державі Ізраїль та у 2016 році отримав громадянство. Стосовно повернення до Ізраїлю заявник не висловив побоювань, та користувався захистом цієї держави з 2016 року. Таким чином, головним спеціалістом зауважено, що заявником було отримано захист іншої держави від можливих переслідувань в Російській Федерації і до приїзду в Україну, заявник перебував на території третьої безпечної країни, яка йому надала захист та громадянство - Ізраїлю. Також зауважено про відсутність жодної небезпеки для ОСОБА_1 у разі повернення на територію країни громадянської залежності Ізраїлю. Зі слів заявника, зафіксовано, що він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, або наявності певних політичних поглядів. Також, за матеріалами особової справи, у шукача захисту відсутні ознаки, по можуть вказувати на наявність проблем з представниками державних органів країни громадянської належності Ізраїль, можливість переслідування його та близьких родичів за конвенційними ознаками. Також вказано про відсутність інформації щодо можливості застосування стосовно заявника серйозної шкоди, передбаченої пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI. Таким чином, відповідно до наявних в матеріалах особової справи інформації, ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області встановлено, що заявник будучи громадянином двох держав, користувався та може користуватися захистом однієї з цих держав, а саме - Ізраїлю. Звернення заявника за захистом України викликано бажанням уникнути екстрадиції в Російську Федерацію, що підтверджується поясненнями заявника під час співбесіди 14.03.2019. В результаті зроблено висновок, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, позаяк у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Дячук Л.В. від 21.03.2019, наказом начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №111 від 21.03.2019 громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.156 том 1).

У Повідомленні про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №69 від 21.03.2019, яке позивач отримав особисто 27.03.2019, вказано про те, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (а.с.157 том 1).

Вважаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом №111 від 21.03.2019 протиправним, ОСОБА_11 звернувся до суду з відповідним позовом, додатково заявляючи вимогу про відшкодування йому моральної шкоди, завданої таким протиправним рішенням.

Суду на додаткове обґрунтування своїх вимог позивач надав копії матеріалів Слідчого комітету РФ про порушення перед судом клопотання про обрання міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обвинуваченому ОСОБА_1 , що знаходиться в розшуку по кримінальній справі №6109-48 (а.с.3-136 том 2).

На підтвердження ситуації у Російській Федерації та, відповідно, обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань та катувань сторона позивача покликалася на Доповідь Державного департаменту Сполучених Штатів щодо прав людини у Росії в 2018 році («Russia 2018 Human rights report»), розміщена в мережі Інтернет на офіційному сайті Державного департаменту Сполучених штатів (https://www.state.gov/wp-content/uploads/ 2019/Q3/RUSSIA-2018-HUMAN-RlGHTS-REPORT.pdf), яку долучила до матеріалів справи.

У вказані доповіді є інформація про наявність численних повідомлень про те, що уряд чи його агенти вчинили свавільні або незаконні вбивства; що в деяких виправних колоніях влада систематично катувала ув`язнених (в деяких випадках призвело до смерті). Згідно із доповіддю Робочої групи ООН з питань насильницьких або недобровільних зникнень, у 2017 році було 808 непересічних випадків насильницьких або примусових зникнень в країні. Хоча конституція забороняє таку практику, численні достовірні повідомлення свідчать про те, що працівники правоохоронних органів беруть участь у тортурах, жорстокому поводженні та насильстві, примушують підозрюваних визнавати провину, та органи влади лише зрідка притягують таких працівників до відповідальності за такі дії. Були повідомлення про смерті в результаті катувань. Фізичне насильство над підозрюваними з боку співробітників поліції було системним і зазвичай відбувалося протягом перших кількох днів арешту в місцях попереднього ув`язнення. У звітах правозахисних груп і колишніх співробітників поліції зазначалося, що поліція найчастіше використовувала електричний струм, удушення, розтягування або тиск на суглоби і зв`язки, оскільки ці методи вважали такими, що залишають видимі сліди. Проблема була особливо гострою на Північному Кавказі. Було багато повідомлень про те, що ФСБ застосовує катування проти молодих анархістів і антифашистських активістів, які нібито були причетні до кількох справ про тероризм і екстремізм. Були численні повідомлення про те, що влада тримала під вартою відповідачів для психіатричного обстеження протягом 30 днів або довше з метою тиску на них, або направляла обвинувачених на психіатричне лікування в якості покарання. Починаючи з 19 липня, нові поправки до адміністративного процесуального кодексу давали прокурорам можливість вимагати від підозрюваних розміщувати їх у психіатричних клініках на примусовій основі; Закон раніше дозволяв лише сертифікованим медичним працівникам заявляти такі клопотання, хоча правозахисники відзначали, що на практиці прокурори вже мали таку можливість. Умови в місцях позбавлення волі та в`язницях були різними, але часто були суворими та небезпечними для життя. У тюрмах, виправних колоніях та інших місцях ув`язнення були звичайними переповненість, насильство з боку охоронців та інших ув`язнених, обмежений доступ до медичної допомоги, обмеження у харчуванні та неналежна санітарія. Незважаючи на те, що закон забороняє свавільні арешти та затримання, органи влади безумовно займаються цією практикою. Закон передбачає право будь-якої особи на оскарження законності його арешту або затримання, але успішні випадки були рідкісними. Хоча існували механізми розслідування зловживань, уряд взагалі не розслідував і не карав насильство з боку правоохоронних органів, і безкарність була широко поширена. За законом затриманий може оскаржити законність затримання до суду. Враховуючи проблеми з незалежністю суддів, судді, як правило, погоджувалися з слідчим і відхиляли скарги обвинувачених (а.с.173-232 том 1) .

Згодом сторона позивача додатково долучила: Доповідь Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй людини. Підбірка інформації по Російській Федерації. Опубліковано 19.03.2018, код документу A/HRC/WG.6/30/RUS/2, що розміщена на офіційному сайті ООН; Заключні зауваження по сьомій періодичній доповіді Російської Федерації. Комітет з прав людини. Організація об`єднаних націй. Опубліковано 28.04.2015, код документу CCPR/C/RUS/CO/7, розміщені на офіційному сайті ООН; Звіт правозахисної організації «Freedom House» щодо Російської Федерації «Щорічний звіт про політичні та громадянські свободи в 2018 році», розміщений в мережі Інтернет, зокрема, на сайті «Європейська мережа інформації про країну походження»; Звіт правозахисник організації «Human Rights Watch» щодо Російської Федерації «Щорічний звіт про ситуацію з правами людини у 2018 році», розміщений в мережі Інтернет, зокрема, на сайті «Європейська інформації про країну походження» Звіт Європейського офісу підтримки біженців «Звіт про інформацію про країну походження. Російська Федерація. Правоохоронні органи», розміщений в мережі Інтернет на офіційному сайті (а.с.145-253 том 2).

Надалі сторона позивача додатково долучила Доповідь Спеціального доповідача ООН з порушень прав людини в Росії Маріани Кацарової від 13.09.2024 (https:// reliefweb.int/report/russian-federation/situation-human-rights-russian-federation-report-special-rap porteur-situation-human-rights-russian-federation-ahrc5759-advance-edited-versionunofficial-russi an-version-enru) та річний Звіт правозахисної організації Amnesty International щодо дотримання прав людини в Російській Федерації у 2023 році (https://eurasia.amnesty.org/ russia/doklad-russia/) (а.с.145-179 том 4).

Судом, в межах розгляду даної справи, з Єдиного державного реєстру судових рішень отримано наступну інформацію.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2019 по справі №359/402/19 (провадження №1-кс/359/159/2019) задоволено клопотання прокурора Бориспільської місцевої прокуратури та застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Новосибірськ, громадянина Ізраїлю, з вищою освітою, не працевлаштованого, одруженого, на утриманні якого перебуває неповнолітній син, раніше не судимого, проживаючого в АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.33, ч.4 ст.160 КК РФ, тимчасовий арешт строком на 40 діб до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Російської Федерації. Визначено, що перебіг строку тимчасового арешту слід рахувати з моменту затримання ОСОБА_1 з 10 години 35 хвилин 15 січня 2019 року; що ухвала слідчого судді діє до 23 лютого 2019 року включно; що ОСОБА_1 слід утримувати в державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/79259336).

Зазначена ухвала залишена без змін Колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 14.02.2019 (провадження №11-cc/824/1118/2019) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80050403).

В даній справі встановлено, що 15 січня 2019 року о 10 годині 35 хвилин в пункті пропуску «Бориспіль» під час оформлення пасажирів рейсу №2651 сполученням «Тель-Авів Київ» був затриманий ОСОБА_1 , громадянин Ізраїлю, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджуються протоколом затримання особи та копією паспорту громадянина Ізраїлю № НОМЕР_1 . Постановою слідчого СВ Радянського району у м. Новосибірську СУ СК Росії у Новосибірській області від 11 квітня 2016 року ОСОБА_1 притягнутий в якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.33, ч.4 ст.160 КК РФ. Постановою судді Радянського районного суду м. Новосибірська від 27 квітня 2018 року ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. На підставі вказаного судового рішення в базі даних «Інтерпол» була оформлена картка про міжнародний розшук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Новосибірськ, громадянина Ізраїлю, особа якої підтверджується паспортом громадянина Ізраїлю № НОМЕР_1 . Достовірність перебування в міжнародному розшуку доведена листом чергового офіцера Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НП України від 15.01.2019, роздруківкою електронного листа Інтерполу Росії від 15.01.2019 та роздруківкою картки з бази даних «Інтерпол». Також судом у цій справі встановлено, що ОСОБА_1 обвинувачується у пособництві привласненню чужого майна, яке було ввірене особі, шляхом зловживання нею своїм службовим становищем в особливо великому розмірі, і згідно з чинним кримінальним законодавством України такі дії кваліфікуються за ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 КК України (відноситься до особливо тяжких, строк давності притягнення затриманого до кримінальної відповідальності не закінчився).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 15.02.2019 по справі №761/6224/19 (провадження № 1-м/761/18/2019), відмовлено у задоволенні клопотання заступника прокурора Київської області про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Держави Ізраїль. Застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід - домашній арешт із забороною без дозволу прокурора або суду залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , у певний період доби - з 21 години вечора до 7 години ранку наступного дня. Крім того, покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: -прибувати до прокурора, суду за першою вимогою; -повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання. Строк дії ухвали про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту визначено строком до 15 квітня 2019 року. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80289030).

Зазначена ухвала залишена без змін Колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 04.06.2019 (провадження №11-cc/824/1828/2019) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82307364).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.04.2019 у справі №757/18630/19-к відмовлено у задоволенні клопотання заступника прокурора Київської області про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_1 до вирішення питання про його видачу і фактичну передачу (екстрадицію). Застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та зобов`язати останнього прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду. Покладено на ОСОБА_1 обов`язок, передбачений ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання. Термін дії обов`язку визначено до 10.06.2019 включно. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/ 81228534).

В даній справі встановлено, що відповідно до інформації Генеральної прокуратури Російської Федерації ОСОБА_1 розшукується за вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст.33 ч.4 ст.160 КК Російської Федерації (пособництво у привласненні, тобто розкраданні чужого майна, ввіреного особі, вчинене особою з використанням свого службового становища, в особливо великих розмірах). Так, згідно наданих матеріалів ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що упродовж 2011-2014 років, перебуваючи на посаді директора ТОВ «Геотех», використовуючи своє службове становище, сприяв у вчиненні розкрадання ввіреного йому майна в особливо великому розмірі, в розмірі понад 27 млн. російських рублів. Постановою слідчого СВ по Радянському району міста Новосибірськ СУ СК Росії по Новосибірській області від 11.04.2016 ОСОБА_1 , притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено останнього обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.33 ч.4 ст.160, ч.5 ст.33 ч.4 ст.160 КК РФ. Постановою слідчого СВ по Радянському району міста Новосибірськ СУ СК Росії по Новосибірській області від 11.04.2016 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошений у розшук. Постановою оперуповноваженого ВУР ВП №10» Радянський» УМВС Росії по м.Новосибірськ від 02.03.2018, погодженого начальником ВП №10» Радянський» УМВС Росії по м. Новосибірськ, ОСОБА_1 , оголошений у міжнародний розшук. Постановою Радянського районного суду м.Новосибірськ від 27.04.2018 ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2019, 30.07.2019, 26.09.2019, 14.11.2019, 10.01.2020, 05.03.2020, 30.04.2020, 25.06.2020, 20.08.2020, 16.10.2020, 14.12.2020, 11.02.2021, 08.04.2021, 03.06.2021, 30.07.2021, 23.09.2021 та від 18.11.2021 строку дії обов`язків особистого зобов`язання продовжувався (останній до 17.01.2022 включно).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2022 по справі №757/1422/22-к, клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено; продовжено громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії процесуальних обов`язків особистого зобов`язання, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, на два місяці, а саме до 13 березня 2022 року та зобов`язано: - прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду; - повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання до вирішення Офісом Генерального прокурора питання про його видачу (екстрадицію) і фактичної передачі компетентним органам Російської Федерації. Строк дії обов`язків продовжено до 13 березня 2022 року включно. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102764752).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/ Page/1), жодних інших ухвал щодо застосування до ОСОБА_1 будь-яких запобіжних заходів щодо вирішення питання про його видачу і екстрадицію після 13.01.2022 судами не приймалося.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011.

Положеннями ч.1 ст.5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1-2 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.5, 7, 13 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною 1 ст.12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, що стосується побоювання стати жертвою переслідування і яке повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, то такими ознаками є:

- расова належність;

- релігія;

- національність (громадянство);

- належності до певної соціальної групи;

- політичні погляди.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації в РФ стосовно позивача за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Сам ОСОБА_1 зазначав Центральному міжрегіональному управлінню ДМС у м.Києві та Київській області, що «вираженого» переслідування по політичним мотивам в РФ він не зазнавав, переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства також не було.

Позивач не зазначав про будь-яку свою активну політичну діяльність на території РФ, як і про будь-яку приналежність до опозиційних структур. Не здобуто жодної інформації про те, що позивач був офіційним членом якоїсь політичної організації під час проживання на території РФ, або офіційним членом антиурядових груп. ОСОБА_1 не повідомляв про вчинення якихось конкретних дій, спрямованих проти чинної влади РФ, не надавав жодних доказів тому, що він займався активістською громадською діяльністю, як і тому, що він коли-небудь у засобах масової інформації висловлював власну думку проти влади РФ.

ОСОБА_1 , право на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, пов`язував саме зі своїми політичними переконаннями.

Але разом з тим, не було встановлено жодного факту, що позивач отримував будь-які погрози, зазнавав переслідування, дискримінації саме через політичні переконання.

Близькі родичі позивача (дружина та син) залишились проживати на території РФ, і жодних побоювань щодо їхнього переслідування або дискримінації, ОСОБА_1 не висловлено.

Доводи про те, що позивач зазнав кримінального переслідування по політичним мотивам не знайшли жодного підтвердження, позаяк ОСОБА_1 притягнутий в якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.33, ч.4 ст.160 КК РФ (пособництво привласненню чужого майна, яке було ввірене особі, шляхом зловживання нею своїм службовим становищем в особливо великому розмірі).

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства відповідної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Кримінальне переслідування ОСОБА_1 на території РФ не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, зокрема не має політичного характеру, а відноситься до загальнокримінальних злочинів, в Україні такий злочин кваліфікується за ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України.

Твердження ОСОБА_1 про «сфабрикованість» кримінальної справи проти нього суд вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодним доказом.

Що стосується кримінальної справи, порушеної проти ОСОБА_5 , через погрози у якій у вигляді «вибиття» потрібних слідству свідчень ОСОБА_1 виїхав з РФ, то не є спірною та обставина, що вказана справа також була порушена по ч.4 ст.160 КК РФ і в травні 2017 року ОСОБА_5 вироком суду був визнаний винним у привласненні та легалізації коштів із призначенням покарання до п`яти років позбавлення волі, а восени 2017 року вийшов на волю у зв`язку з пом`якшенням міри покарання і фактичним відбуттям покарання.

Жодного політичного підтексту у кримінальному переслідуванні ОСОБА_5 не вбачається.

Крім того, на момент звернення позивача до відповідача із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, кримінальна справа, по якій він, за його твердженнями, мав давати свідчення, вже була вирішена, а тому побоювання ОСОБА_1 щодо застосування до нього ФСБ РФ тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження задля «вибиття» свідчень проти ОСОБА_5 є надуманими.

Суд не має жодних сумнівів, що Російська Федерація не відповідає поняттю «правова держава». На території РФ права людини нехтуються, відсутня демократія і свобода у вираженні поглядів і переконань. Також загальновідомими є факти, що ФСБ і працівники правоохоронних органів РФ застосовують катування, беруть участь у тортурах, жорстокому поводженні та насильстві, примушують підозрюваних визнавати провину тощо.

Разом з тим, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою, або для визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.08.2020 у справі №420/3327/19, від 06.03.2019 у справі №826/14576/16, від 06.03.2019 у справі №815/2505/17, від 04.03.2019 по справі №815/2505/17. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 420/5005/20, від 06 серпня 2020 року у справі № 420/3327/19, від 01 липня 2020 року у справі № 420/3057/19 та інших.

Інформація, яка зазначена стороною позивача щодо можливих причин визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків. Позивачем не наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а викладена ним історія переслідування є непідтвердженою, як і те, що порушення кримінальної справи були спричинені саме його політичною позицією.

Фактично сторона позивача і відповідачу, і суду вказувала на те, що ОСОБА_1 не бажає повертатися до Російської Федерації через страх застосування до нього тортур з метою отримання показів проти ОСОБА_4 та ув`язнення за злочини, які позивач ніколи не вчиняв.

Також суд зауважує на тому, що ОСОБА_1 не прибув в Україну задля того, щоб отримати захист цієї країни. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він звернувся до відповідного компетентного органу виключно після того, як був затриманий правоохоронним органами України у зв`язку із перебуванням у розшуку Інтерполу і після того, як щодо нього була застосована міра запобіжного заходу до вирішення питання про його екстрадицію до РФ.

Таким чином дійсною причиною звернення позивача за захистом в Україні було бажання уникнути екстрадиції в РФ.

Разом з тим, самі по собі ці обставини Законом №3671-VI не розглядаються, як підстави для визнання іноземного громадянина біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, питання наявності чи відсутності підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та наявність чи відсутність підстав для видачі (екстрадиції) особи до країни походження є різними по суті й змісту правовими категоріями, і відмова у наданні певного статусу на території України не означає можливість видачі (екстрадиції) особи.

Як вже було зазначено, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 15.02.2019 у задоволенні клопотання заступника прокурора Київської області про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_1 було відмовлено. Обрано запобіжний захід - домашній арешт із забороною без дозволу прокурора або суду залишати місце проживання у певний період доби. Надалі ухвалами суду застосовувався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Останній строк дії особистого зобов`язання було визначено до 13 березня 2022 року. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, жодних інших ухвал щодо застосування до ОСОБА_1 будь-яких запобіжних заходів щодо вирішення питання про його видачу і екстрадицію після 13.01.2022 судами не приймалося.

Відповідно, з 14.03.2022 щодо ОСОБА_1 не діють жодні запобіжні заходи, пов`язані з його затриманням і екстрадиційною перевіркою.

Ні рішення про видачу (екстрадицію), ні рішення про відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі стосовно ОСОБА_1 компетентними органами України прийнято не було.

Зазначені обставини пов`язані з військовою агресією Російської Федерації проти України, з огляду на що із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і по сьогодні Україна перебуває в правовому режимі воєнного стану.

Правовідносини щодо екстрадиції (видачі) осіб регулюються Європейською конвенцією про видачу правопорушників 1957 року, яку Україна ратифікувала Законом №43/98-ВР від 16.01.1998.

Відповідні правовідносини між Україною та Російською Федерацією регулювалися Конвенцією про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам 1993 року, вчиненої від імені України у м.Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994.

Разом з тим, 1 грудня 2022 року прийнято Закон України №2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 23 грудня 2022 року Закон №2783-IX набрав чинності.

Відповідно до цього та враховуючи перебування України в стані війни з РФ, будь-яка екстрадиція осіб, що бувають на території України та є підозрюваними у вчиненні злочинів на території РФ, для їх притягнення до відповідальності є неможливою.

Таким чином, жодної загрози бути примусово повернутим до країни свого походження для ОСОБА_1 немає.

Також слід наголосити і на тому, що за визначенням, наведеним у пункті 10 ч.1. ст.1 Закону №3671-VI країна громадянської належності це країна, громадянином (підданим) якої є особа. Тут же міститься застереження про те, що за умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є.

Відповідно до п. 99, 100 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії або відмова в дозволі повернутися на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянам, то це може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін «не бажає» відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкриває фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має громадянство не лише РФ, але й Ізраїлю. Відповідно до цього, в розумінні Закону №3671-VI Ізраїль також є країною його громадянської належності. Відповідно, позивач користується правами та обов`язками громадянина Ізраїлю, а також і захистом цієї країни.

Під час подання документів і проходження співбесіди у відповідача, позивач неодноразово наголошував, що він бажає користуватися захистом країни Ізраїль і бажає туди повернутися.

Маючи захист однієї із країн своєї громадянської належності, і не відмовляючись від нього, ОСОБА_1 за жодних умов не міг бути визнаним біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Доводи позивача про неможливість скористатися захистом цієї країни через відсутність реальної можливості виїхати з України в Ізраїль прямим авіаційним рейсом, суд відхиляє, позаяк ОСОБА_1 з 14.03.2022 жодним чином не обмежений у свободі пересування, і, крім того, має право і можливість звернутися за захистом країни своєї громадянської належності, позаяк на території України у м.Києві розташоване посольство Ізраїлю.

Окрім того, суд зазначає, що позивач може скористатись іншими способами та можливостями для легалізації свого перебування на території України відповідно до чинного законодавства, а не тільки як біженець або як особа, яка потребує додаткового захисту.

За приписами частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

1) яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

2) яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

3) яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

4) стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

5) яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

6) яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судом встановлено, а сторонами в повній мірі визнається той факт, що до прибуття в Україну, ОСОБА_1 більше трьох років перебував в Ізраїлі, де мав і місце проживання, і місце роботи, та не зазнавав жодних утисків. До України позивач прибув прямим авіаційним рейсом з Ізраїлю.

Щодо перебування позивача у третій безпечній країні до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судом врахована правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 826/1029/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 826/1036/17, від 04 червня 2020 року у справі №640/7749/19, від 24 квітня 2020 року у справі №807/64/16.

Відтак, позивач не міг бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в силу прямого припису п.6 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду справи і оцінки усіх доказів суд дійшов висновку про невстановлення обставин, з якими Закон пов`язує можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України через відсутність стосовно ОСОБА_1 умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону №3671-VI, а також те, що позивач до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні в Ізраїлі.

З огляду на викладене, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом №3671-VI, з додержанням принципів чинного законодавства, яке регулює вказану сферу правовідносин.

Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, оформлене наказом №111 від 21 березня 2019 року, в повній мірі відповідає визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, а відтак суд не має правових підстав для його скасування.

З огляду на вказане, не підлягають до задоволення, як позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом №111 від 21.03.2019, так і відповідні похідні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути питання та прийняти рішення про оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, а також про стягнення 961000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відсутні правові підстави і для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом №111 від 21.03.2019, зобов`язання повторно розглянути питання та прийняти рішення про оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , а також про стягнення 961000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 - громадянин Ізраїлю та Російської Федерації ( АДРЕСА_4 , )

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А,м. Київ,02152, ЄДРПОУ/РНОКПП 42552598)

Повний текст рішення складений 30 травня 2025 року

Суддя Н.В. Друзенко