Справа № 640/14612/21
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року Справа№640/14612/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., розглянувши в порядку спрощеного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Мовчан Анни Станіславівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 , позивач, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (далі відповідач-1), Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Мовчан Анни Станіславівни (далі відповідач-2), з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Мовчан Анни Станіславівни про відмову у скасуванні №55398006 від 27 листопада 2020 року;

- зобов`язати компетентних посадових осіб Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити державну реєстрацію іпотеки відповідно до чинного Договору іпотеки від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №407.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, на виконання вимог Закону України від 16 липня 2024 року №3863-IX, справу №640/14612/21 прийнято до розгляду Донецьким окружним адміністративним судом. Судом вирішено ряд процесуальних питань, зокрема, надано сторонам строк для подання до суду заяв по суті справи.

01 травня 2025 року до суду надійшла заява від представника відповідачів, Дубровської І.О., про вступ у справу як представника.

06 травня 2025 року до суду надійшла заява від представника позивача, адвоката Бахуринської В.С., про вступ у справу як представника.

08 травня 2025 року до суду надійшли докази по справі від відповідача-1.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року зобов`язано сторін (їх представників) надати до суду письмові пояснення по справі.

20 травня 2025 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення по справі.

21 травня 2025 року представник відповідачів надав до суду додаткові пояснення по справі, в яких одночасно заявив клопотання про закриття провадження у справі №640/14612/21.

Інші заяви та клопотання по розглядаємій справі не надходили.

За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже, відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Відповідно до частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на виконання постанови Київського апеляційного суду у справі №757/26965/17-ц від 21 січня 2020 року позивач 27 листопада 2020 року звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про відновлення іпотеки за №14711941, яку було припинено на підставі недійсного договору про розірвання договору іпотеки від 18 жовтня 2016 року за №1749 (визнано недійсним на підставі вказаної постанови Київського апеляційного суду у справі №757/26965/17-ц від 21 січня 2020 року). До заяви позивачем було долучено належним чином засвідчені копії рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року, постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року про виправлення описки у справі №757/26965/17-ц. Рішенням №55398006 від 27 листопада 2020 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Мовчан Анни Станіславівни позивачу було відмовлено у проведенні зазначених реєстраційних дій на підставі того, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 3 частини першої статті 24 цього Закону),

Разом з цим, позивач зауважує, що в оскаржуваному рішенні відповідач-2 не наводить конкретні обставини, які свідчать про невідповідність поданих позивачем документів (а саме вказаних рішень судів) вимогам, встановленим цим Законом. Натомість відповідач-2 роз`яснює про підстави для закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що не має жодного відношення до суті заявлених вимог про проведення державної реєстрації іпотеки №14711941, державна реєстрація якої має бути відновлена у зв`язку з визнанням недійсним Договору про розірвання договору іпотеки, про що визначає суд у постанові Київського апеляційного суду у справі №757/26965/1 7-ц від 21 січня 2020 року.

Позивач вважає таке рішення відповідача-2 протиправним. Просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Відповідачі правом надання відзиву на позовну заяву не скористались, відзиви на адміністративний позов до Донецького окружного адміністративного суду не надали.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дячук Олени Борисівни Київського міського нотаріального округу, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання договору про розірвання договору іпотеки недійсним та скасування запису щодо припинення іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б., третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки та скасування запису про обтяження щодо припинення іпотеки - залишено без задоволення.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що договір про розірвання договору іпотеки не відповідає письмовій формі правочину, оскільки його стороною, тобто ОСОБА_1 не підписувався, а тому у відповідності до частини 2 статті 207 ЦК України, вказаний договір може бути визнаний нікчемним, однак, позивач звернувся до суду із вимогою про визнання вказаного правочину саме недійсним.

Відмовляючи у задоволені вимоги позову ОСОБА_1 щодо скасування запису про припинення іпотеки суд першої інстанції виходив з тих обставин, що в рамках кримінального провадження №0008138 на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у справі №757/1559/17-к вже є зареєстроване обтяження щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 757/26965/17-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Київ від 13 червня 2019 року в частині вирішення вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук Олени Борисівни, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки та скасування запису про обтяження щодо припинення іпотеки скасовано та постановлено в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1750 від 18 жовтня 2016 року договір про розірвання договору іпотеки, що був посвідчений Тверською І.В., приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, 29 травня 2016 року, за реєстровим номером №407.

Скасувати запис реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук Олени Борисівни про припинення іпотеки за №14711941, вчинений на підставі договору про розірвання договору іпотеки від 18 жовтня 2016 року за №1749.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судом розподілено судовий збір.

Викладене обумовлено тим, що за висновком суду, що викладено у постанові Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 757/26965/17-ц, відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

При цьому, оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права та їх обтяжень.

За таких умов у разі ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, всі права, набуті сторонами за договором, який є іпотечним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

23 квітня 2020 року у справі № 757/26965/17-ц Київський апеляційний суду ухвалив внести виправлення у мотивувальну частину постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, замінивши у тексті абзац: "Таким чином, волевиявлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було на укладення посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 1750 від 18 жовтня 2016 року договору про розірвання договору іпотеки, що був посвідчений Тверською І.В., приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, 29 травня 2016 року, за реєстровим номером №407" на правильний: "Таким чином, волевиявлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було на укладення посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 1749 від 18 жовтня 2016 року договору про розірвання договору іпотеки, що був посвідчений Тверською І.В., приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, 29 травня 2016 року, за реєстровим номером №407"; внести виправлення у абзац четвертий резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, замінивши у тексті четвертого абзацу цифри: "№ 1750" на правильні: "№ 1749".

27.11.2020 позивач звернувся із заявою, що зареєстрована за реєстраційним номером 42780825 о 11:34:37.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_4 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м.Київ розглянув заяву про скасування, прийняту 27.11.2020 11:34:37 за реєстраційним номером 42780825, яку подав ОСОБА_1 , податковий номер/серія, номер паспорта/ НОМЕР_1 /000374399/ для скасування запису про інше речове право (іпотека)/внесення запису про скасування державної реєстрації за номером 14711941 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером /спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановив подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про що прийняв рішення № 55398006 від 27 листопада 2020 року.

Рішенням № 55398006 від 27 листопада 2020 року встановлено, що згідно пунктів 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і по даних/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію - прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Заявником подано заяву про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень номер запису про інше речове право (іпотека): 14711941 (реєстраційний номер ОНМ: 00), разом із заявою подано рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 11 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду про виправлення описки від 23 квітня 2020 року.

Частиною 3 статті 26 Закону визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) реєстраційний номер ОНМ 00 (у якому припинено іпотеку № 14711941) закрито 02 лютого 2017 року в зв`язку з поділом об`єкта нерухомого майна. Статтею 14 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема, визначено, що розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна. Закритий розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа не підлягають поновленню. У разі скасування рішення державного реєстратора про закриття розділу Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ та формується нова реєстраційна справа відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141.

За наведених підстав рішенням № 55398006 від 27 листопада 2020 року відмовлено у скасуванні запису про інше речове право (іпотека)/внесені запису про скасування державної реєстрації за номером 14711941 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером /спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, роз`яснено право на оскарження рішення про відмову у скасуванні.

Не погодившись з таким рішенням, позивач оскаржив його до адміністративного суду.

Спірним питанням даної справи є правомірність прийняття відповідачем рішення №55398006 від 27 листопада 2020 року.

Щодо підсудності даної справи, суд зазначає наступне.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в порядку адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Занд проти Австрії" зазначив, що поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 490/5986/17 під час визначення підсудності справи дійшла наступних висновків.

Частиною першою статті 24 Закону № 1952-IV передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Тобто у даному випадку підставою для відмови зазначено пункт 5 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV. Це свідчить про наявність спору між заявником, що звернувся із заявою про реєстрацію прав на нерухоме майно, та державним реєстратором, який вчиняє такі дії.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина перша статті 37 Закону № 1952-IV).

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (провадження № 12-58гс18).

Тобто, при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону № 1952-IV, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.

На пропозицію суду сторони висловились щодо даного питання.

Так, позивач вважає, що заявлений до розгляду спір є адміністративним та підлягає розгляду в порядку КАС України, в свою чергу відповідач вважає, що даний спір цивільний, що підлягає розгляду в поряду ЦПК України.

Підсумовуючи викладе, в порядку частини четвертої статті 78 КАС України, суд у даній справі дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги, тобто предмет спору, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 757/26965/17-ц вирішено приватно-правовий спір, за реалізацією якої ОСОБА_1 звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Адже за результатом розгляду заяви від 27 листопада 2020 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно Мовчан Анною Станіславівною прийнято рішення №55398006 від 27 листопада 2020 року про відмову в скасуванні запису на інше речове право (іпотека)/внесені запису про скасування державної реєстрації за номером 14711941 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого з реєстраційним номером /спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначивши, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відтак, спір про оскарження рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Мовчан Анни Станіславівни № 55398006 від 27 листопада 2020 року є публічно-правовим та підлягає розгляду окружним адміністративним судом. Відтак, заявлене представником відповідачів клопотання про закриття провадження у цій справі є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Викладений висновок також відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 826/8592/16, де висловлено правову позицію, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав у сфері саме публічно-правових відносин, адже подання цього позову покликано на поновлення порушених, на думку позивача, його прав як власника нерухомого майна - предмета іпотеки внаслідок внесення державним реєстратором запису про припинення його обтяження, після чого відбувся перехід права власності на спірний об`єкт нерухомості до третьої особи, як іпотекодержателя, саме який і був заявником на вчинення відповідачем оскаржуваної реєстраційної дії. Вирішення питання щодо скасування рішення про державну реєстрацію припинення обтяження прав на нерухоме майно впливатиме на права та інтереси зазначеної третьої особи як нового його власника, а скасування такого рішення не відновить права позивача у цій справі на спірне майно. Наведене свідчить про наявність спору про право цивільне, що, у свою чергу, унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи висновок суду про належність заявленого спору до публічно-правового, суд не вбачає підстав для залучення третіх осіб осіб, що були учасниками справи №757/26965/17-ц.

Щодо спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у реданції на час прийняття оскаржуваного рішення) (далі - Закон № 1952-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).

Частиною першою статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV).

У пункті п`ятому частини третьої статті 10 та у статті 11 Закону № 1952-IV вказано, що державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. При цьому втручання будь-яких осіб, у тому числі державних органів, у діяльність державного реєстратора забороняється.

Частиною першою статті 24 Закону № 1952-IV передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Так, підстави для відмови в державній реєстрації прав:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Підсумовуючи, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Окружним судом у цій справі вище встановлено, що Київським апеляційним судом постановою від 21 січня 2020 року у справі №757/26965/17-ц вирішено (з урахуванням ухвали про виправлення описки) визнати недійсним засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1749 від 18 жовтня 2016 року договір про розірвання договору іпотеки, що був посвідчений Тверською І.В., приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, 29 травня 2016 року, за реєстровим номером №407; та скасувати запис реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук Олени Борисівни про припинення іпотеки за №14711941. Водночас, судом рішенням вказано, що оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права та їх обтяжень. За таких умов у разі ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Таким чином, всі права, набуті сторонами за договором, який є іпотечним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Не є спірним між сторонами, що оскаржуване рішення прийнято саме за заявою позивача про скасування від 27 листопада 2020 року.

Резюмуючи викладене, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення №55398006 від 27 листопада 2020 року відповідач-2 діяв з дотриманням правил частини другої статті 2 КАС України та Закону, адже в порядку статті 19 Конституції України, частини третьої статті 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що позивач звернувся із заявою, вимога якої не відповідала абзацу 2 частини третьої статті 26 Закону, відповідач діяв як суб`єкт владних повноважень у відповідності до норм, закріплених в Законі №1952-IV.

Відтак, оскільки в межах цієї справи позивач оскаржує саме дії (рішення) державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті Закону №1952-IV, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, та враховуючи висновки суду, викладені в постанові Київського апеляційним судом від 21 січня 2020 року у справі №757/26965/17-ц, суд зауважує, що з урахуванням встановлених вище обставин, відсутні правові підстави для задоволення заявлених позивачем вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові 25 червня 2020 року по справі №520/2261/19, згідно яких «обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги».

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_2 ) до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Київської міської державної адміністрації) (місцезнаходження: вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044; ), Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Мовчан Анни Станіславівни (місцезнаходження: вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 30 травня 2025 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна