Справа № 490/7044/24
Суддя: Шолох Л. М.
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 490/7044/24
н/п 2-а/490/27/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Шведюк Д.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Цибка Д.В.,

розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, в якому він просить скасувати постанову відповідача від 31 липня 2024 року №697 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 152 КУпАП та накладення на нього штрафу у розмірі 340 грн 00 коп.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року відкрито провадження у справі.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 з огляду на його необґрунтованість.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Цибко Д.В. позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріал справи судом встановлено таке.

З протоколу № 288 від 11 липня 2024 року, складеного заступником начальника відділу комунального господарства, благоустрою та санітарної інспекції управління комунального господарства, благоустрою, розвитку та відновлення інфраструктури адміністрації Центрального району Миколаївської області Глух Т.В., слідує, що 11 липня 2024 року зафіксовано порушення ОСОБА_1 п.12.2.20 «Правил благоустрою, санітарного утримання територій, забезпечення чистоти і порядку в м. Миколаєві», а саме ним припарковано авто державні знаки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , Х2 00SH, в місці де непередбачена парковка, таким чином він створив перешкоди для руху мешканців будинку АДРЕСА_1 , які поскаржилися до Миколаївської міської ради. Факт порушення підтверджують свідки ОСОБА_2 вул. Інженерна,1. У цьому протоколі встановлено анкетні дані (дата, місяць та рік народження, місце народження позивача). Підпису позивача про ознайомлення із текстом протоколу не має, протокол направлено поштою.

Цей протокол було розглянуто на засіданні адміністративної комісії, протокол від 31 липня 2024 року. Розгляд протоколу здійснювалася за участі ОСОБА_1 , який пояснив, що авто, про які зазначено в протоколі, перебувають на ремонті. Руху пішоходів не заважають.

За результатами розгляду протоколу постановою від 31 липня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статті 152 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн 00 коп.

Не погоджуючись із цією постановою, позивач звернувся до суду із цим позовом, вказуючи, що не всі транспортні засоби, зазначені у оскаржуваній постанові, належать йому. Він є власником лише одного авто з номерним знаком НОМЕР_3 . Інші транспорті засоби йому не належать, він не є їх користувачем.

Статтею 152 КУпАП передбачено відповідальність за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів.

За приписами п. 12.2.20 Правил благоустрою, санітарного утримання територій забезпечення чистоти і порядку в м. Миколаєві, порушенням вважається паркування автотранспортного засобу у межах парків, скверів, самовільне паркування у межах зони паркування (далі Правила).

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 255 КУпАП повноваження складання протоколів про адміністративне порушення за правопорушення, передбачені ст.152 КУпАП мають посадові особи, уповноважені на те виконавчими комітетами (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчими органами, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад.

Згідно ст.218 КУпАП адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 152 КУпАП.

Також норму ст.152 КУпАП, яка є бланкетною, слід застосовувати з урахуванням зазначених нижче норм законодавства, які встановлюють правила у сфері благоустрою населених пунктів.

На підставі п. 2 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 17 цього ж Закону громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані дотримуватись правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права та законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.

Згідно ч. 1 ст.40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.-

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на суб`єкта владних повноважень.

За приписами ст. 280 КупАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Пункту 12.2.20 Правил вказує на те, що вчинення адміністративного правопорушення передбачає, що паркування авто має відбутися у парках, скверах та паркування у межах зони паркування. Доказів того, що місце, на якому було припарковано транспортні засоби є парком, сквером суду не надано. Відсутні докази і того, що позивач самовільно здійснив паркування у зоні для паркування.

Відтак, відповідачем відповідно до приписів частини другої статті 77 КАС України не надано доказів порушення позивачем вимог пункту 12.2.20 Правил.

Натомість зміст правопорушення, яке на думку відповідача 11 липня 2024 року вчинено позивачем, вказує на порушення ним правил паркування (паркування у невідведених для цього місцях).

Також суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач є власником/користувачем усіх чотирьох транспортних засобів, про які зазначено у оскаржуваній постанові.

За такого, суд дійшов висновку, що відповідачем відповідно до приписів частини другої статті 77 КАС України не надано належних та допустимих доказів правомірності оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов всиновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення та скасування оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказує на те, що у зв`язку із накладенням на нього незаконного адміністративного стягнення він нервував, у нього підвищувався тиск, він мав необхідність звернутися до лікаря так як він є інвалідом ІІ групи. Моральну шкоду позивач визначив у сумі 20 000 грн 00 коп.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди позивача, бере до уваги, що розмір штрафу, який накладено на позивача становить 340 грн 00 коп. З огляду на це суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2000 грн 00 коп. Така сума на думку є достатньою для відшкодування моральної шкоди позивачу. Стягнення такої шкоди у розмірі 20 000 грн 00 коп. є необґрунтованою.

На підставі ст. ст. 247, 251, 252, 268, 283, 284 КУпАП, керуючись ст. ст. 2, 8, 9, 72-77, 90, 134, 139, 241-246, 286 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Скасувати постанову Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради 31 липня 2024 року №697 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 152 КУпАП та накладення на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн 00 коп.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 152 КУпАП стосовно ОСОБА_1 закрити.

Стягнути з Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.М. Шолох