Справа № 640/6252/21
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2025 року м. Ужгород№ 640/6252/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить: 1) визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві (лист від 25.01.2021 №34/3) щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; 2) зобов`язати Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом І групи та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Незважаючи на це відповідач протиправно відмовляється надати позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказана відмова аргументована відсутністю документального підтвердження факту залучення позивача до формувань Цивільної оборони, що є безпідставним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2021 р. відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Однак справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва дана адміністративна справа була передана на розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 10.03.2025 дану адміністративну справу прийнято до свого провадження Закарпатським окружним адміністративним судом та надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Окрім того, повідомлено про передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України наслідки не подання суб`єктом владних повноважень відзиву на позову.

Вказана ухвала була направлена відповідачу до особистого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, складеною відповідальним працівником Закарпатського окружного адміністративного суду.

Однак відповідач відзив у встановлений судом строк до суду не надіслав, про причини неподання такого не повідомив, про продовження процесуального строку для його подання не клопотав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З огляду на зазначене суд вважає за можливе застосувати процесуальні наслідки неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов, передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України.

Більше того, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 відповідача зобов`язано подати до суду належним чином завірену копію звернення ОСОБА_1 від 22.01.2021 та долучених до нього документів.

Разом з тим, відповідач витребувані судом докази не подав.

Згідно ч. 9 ст. 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) являється учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році Категорії 1, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 21.05.2019, копія якого наявна в матеріалах справи.

Окрім того, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи з 07.02.1998 внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації Чорнобильської АЕС. Вказана обставина підтверджується копією довідки Спеціальної радіологічної медико-соціальної експертизи №034837 від 22.09.1998.

22 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі Управління) із заявою щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Незважаючи на витребування судом від відповідача копії такої заяви та доданих до неї документів, Управління у встановлений судом строк такі не надіслало. З огляду на зазначене, враховуючи положення ч. 9 ст. 80 КАС України, суд вважає таку обставину доведеною.

За результатами розгляду такої заяви листом №34/3 від 25.01.2021 Управління повідомило заявника, що обов`язковою умовою для надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Зазначено, що всі надані заявником документи ґрунтуються не на документальному факті залучення такого, а на підставі нормативних, офіційних документів і матеріалів Чорнобильської АЕС, а тому не можуть бути підставою для встановлення факту участі у ліквідації аварії на ЧАЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони.

Вважаючи таку відмову уповноваженого органу протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закону №3551) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В розумінні ст. 4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону №3551 регламентовано перелік осіб, які віднесені до осіб з інвалідністю внаслідок війни, серед яких п. 9 ч. 2 зазначено, інвалідів з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

З аналізу зазначеної норми слідує, що обов`язковими умовами за якими особу можна віднести до інвалідів війни, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551, є наявність у особи інвалідності, наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

В обґрунтування протиправності оскарженої відмови позивач заявляє, що являється учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони.

На підтвердження вказаної обставини долучив, серед іншого, копію трудової книжки, довідки про виплату заробітної плати, довідки Управління будівництва Чорнобильської АЕС №2416, довідки Відділу радіаційної безпеки Управління будівництва Чорнобильської АЕС про дозу зовнішнього опромінення внаслідок робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, наказу начальника Цивільної оборони Чорнобильської АЕС №2с від 19.04.1985 «Про керівний склад, служби та формування цивільної оборони» та №4с від 28.05.1985 «Про створення відділу мобілізаційної підготовки та цивільної оборони».

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06 червня 1975 року №90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

З наявний в матеріалах справи доказів вбачається, що наказами начальника Цивільної оборони Чорнобильської АЕС №2с від 19.04.1985 «Про керівний склад, служби та формування цивільної оборони» та №4с від 28.05.1985 «Про створення відділу мобілізаційної підготовки та цивільної оборони» на Чорнобильській АЕС було створено служби цивільної оборони, що повинні були здійснювати організацію завдань по забезпеченню цивільної оборони при проведенні рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт у кількості 600 осіб від підрозділу. Однак поіменні списки осіб, окрім зазначення командирів підрозділів, не збереглися.

Відповідно до п. 5 наказу начальника Цивільної оборони Чорнобильської АЕС №4с від 28.05.1985, ліквідація наслідків радіаційних аварій, включаючи МПА, може проводитися персоналом або в складі звичайної цехової структури, або структури цивільної оборони, на розсуд директора АС. Перехід роботи персоналу в структуру цивільної оборони являється обов`язковим при виникненні гіпотетичної аварії на АС або введення періоду «Загальної готовності цивільної оборони».

Отже, у випадку виникнення на Чорнобильській АЕС аварії перехід працівників електростанції до структури цивільної оборони здійснювалося в обов`язковому порядку.

Так, судом встановлено, що з 12 березня 1978 року по 01 лютого 1989 року ОСОБА_1 працював на посаді муляра в СМК Управління будівництва Чорнобильської АЕС, що підтверджується відомостями трудової книжки.

Відповідно до довідки №2416 Управління будівництва Чорнобильської АЕС, ОСОБА_1 у період з 07 травня 1986 року по 31 грудня 1986 року та з 02 січня 1987 року по 31 грудня року був безпосередньо зайнятий на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганню забруднення навколишнього середовища.

Позивач стверджує, що у період з 07 травня 1986 року по 31 грудня 1986 року він виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС із закриття території бетоном для зменшення радіації.

Згідно з довідкою Спеціалізованої радіологічної медико-соціальної експертної комісії захворювання ОСОБА_1 пов`язано з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, внаслідок чого з 07.09.1998 року йому встановлено першу групу інвалідності.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_1 , як працівник Управління будівництва Чорнобильської АЕС, залучався до участі у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі служби цивільної оборони, що була створена на атомній електростанції.

При цьому суд вважає, що неможливість надання ОСОБА_1 розпорядчого документу щодо поіменного залучення осіб до формувань Цивільної оборони в даному випадку не може бути підставою для відмови у присвоєнні позивачеві статусу інваліда війни, оскільки участь позивача, як працівника Чорнобильської АЕС, у ліквідації наслідків аварії на атомній електростанції у складі служби цивільної оборони підтверджується іншими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Всупереч встановленому нормами КАС України процесуальному обов`язку відповідач, як суб`єкт владних повноважень, витребуваних судом доказів не направив. Жодних пояснень та спростувань обставин, наведених позивачами, відповідач у встановлений судом строк не надав.

З огляду на вищенаведене суд вважає за можливе застосувати правові наслідки неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин та кваліфікувати таке як визнання позову.

Таким чином, за результатами розгляду даної справи суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 відноситься до осіб з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551, а тому дії відповідача щодо оскарженої відмови є протиправними.

Правила видачі посвідчень ветеранів війни регламентуються нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі Положення) (у редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 2 Положення, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

П. 3 Положення передбачено, що інвалідам війни (ст. 7 Закону №3551) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни інвалід».

Згідно з приписами п. 7 Положення «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

З огляду на вищенаведене суд вважає за необхідне зобов`язати Управління, як орган праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації позивача, встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (вул. М. Закревського, буд. 87-Д, м. Київ, 02064, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови листом від 25.01.2021 №34/3 ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

СуддяР.О. Ващилін