Справа № 440/11561/24
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/11561/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області та дії Головного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо неврахування позивачу загального стажу на посаді судді 27 років 10 місяців 15 днів до стажу судді у відставці, призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 58 відсотків від суддівської винагороди;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області та Головне управління Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64 відсотків від суддівської винагороди, з урахуванням стажу на посаді судді 27 років 10 місяців та 15 днів з дати виникнення права на неї, тобто з 19.10.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що 23.09.2024 їй стало відомо, що рішенням пенсійного фонду від 28.11.2023 в частині визначення загального проценту розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 58 відсотків є неправомірним та незаконним, оскільки прийняте з порушенням Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та є таким, що підлягає скасуванню із зобов`язанням прийняття рішення про призначення пенсії, виходячи з іншого розміру з урахуванням загального стажу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/11561/24, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази, залучено до участі у справі №440/11561/24 в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

23.10.2024 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка перебувала на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Полтавській з 16.06.2023 як отримувач пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; 08.11.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській із заявою про перерахунок пенсії - перехід на інший вид пенсії, а саме: на довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Рішення по суті заяви позивачки було винесено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

29.10.2024 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 05.09.2024 надійшов лист з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо доопрацювання пенсійної справи. 02.10.2024 Головним управлінням переглянуто електронну пенсійну справу та приведено у відповідність у частині зміни дати щомісячного довічного грошового утримання з 19.10.2023 та зміни окладу відповідно до довідки, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області правом подання відповіді на відзив не скористалось, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 доставлено до електронного кабінету відповідача 08.10.2024.

31.10.2024 та 01.11.2024 позивач скористалася правом подання відповіді на відзив, у яких підтвердила позовні вимоги.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

08.11.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з заявою про перехід з пенсії по інвалідності на довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №98 від 28.11.2023 позивача переведено з 08.11.2023 на довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 58 відсотків суддівської винагороди судді.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №98 від 08.10.2024 здійснено перерахунок пенсії позивача у зв`язку з уточненням даних в електронній пенсійній справі, а саме: змінено дату грошового довічного утримання (20.10.2023).

Не погодившись з перерахунком пенсії у розмірі 58 відсотків суддівської винагороди судді, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.

Конституцією України визначено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (статті 21, 22 Конституції України).

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

На момент призначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон №1402), який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до частин першої-другої статті 142 Закону №1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Частинами третьою-четвертою статті 142 Закону №1402-VIII встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Суд встановлено, що при переведенні позивача на довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" позивачу розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці було встановлено на рівні 58 відсотків.

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 20.09.2024 №16759-15898/А-02/8-1600/24 на підставі поданої заяви ОСОБА_1 переведено на довічне грошове утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Заяву розглянуто за принципом екстериторіальності спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду в Київській області. Зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці обчислено відповідно до статті 142 Закону № 1402 в розмірі 58% від суддівської винагороди 110985,00 грн згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області від 30.11.2023 №02/2747/2023вих, з урахуванням стажу роботи на посаді судді - 24 роки 4 місяці 17 днів, обчисленого відповідно до вимог статті 137 Закону №1402.

Стосовно розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово розглядав питання пов`язані із гарантіями матеріального забезпечення діючих суддів та суддів у відставці.

Досліджуючи поняття "щомісячне довічне грошове утримання судді", Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 №18-рп/2011 зазначив, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України наведено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх Рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), а також у Рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020.

Позивачка з 04.06.1999 по 19.10.2023 займала посаду судді Полтавського районного суду Полтавської області.

Зазначений період роботи зараховуються до стажу судді у повному обсязі, що не заперечується сторонами.

Законом України від 21.12.2016 №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (набрав чинності 05.01.2017) пункт 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)". При цьому будь-яких обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом №1402-VIII не встановлено.

Позивачка обрана на посаду судді за нормами Закону України від 15.12.1992 №2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон №2862-ХІІ), який набрав чинності 10.02.1993 і втратив чинність 01.01.2012 згідно із Законом України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI).

Частина перша статті 135 Закону №2453-VI аналогічна за змістом статті 137 3акону №1402-VIII.

Водночас, пунктом 11 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону № 2453-VI (у редакції, чинній до 28.03.2015) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювалися Законом №2862-ХІІ. Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Також згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" стаття 1 втратила чинність 20.03.2008, чинної після набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом другим пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (яка діяла одночасно із Законом №2862-ХІІ; втратила чинність 01.01.2012, далі - Постанова №865), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 №545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Отже, суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом №2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років: половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів; календарний період проходження строкової військової служби; час роботи за юридичною спеціальністю.

Судом встановлено, що пенсійним фондом до стажу роботи позивача на посаді судді зараховано виключно періоди роботи суддею.

Стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З аналізу наведених норм вбачається, що наявність записів у трудовій книжці є достатнім і основним доказом підтвердження відповідного стажу роботи.

Судом встановлено, що трудова книжка позивачки НОМЕР_1 від 04.10.1985 містить запис про навчання у Харківському юридичному інституті на денному факультеті з 01.09.1988 по 01.09.1989.

Проте, пенсійним органом не включено вказаний період до стажу роботи на посаді судді.

Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить більше 10 років, то до стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, враховується період половини строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі.

Указані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20.04.2021 у справі №344/5707/19, від 14.05.2021 у справі №592/3354/17.

Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду навчання ОСОБА_1 за денною формою у Харківському юридичному інституті (6 місяців) і врахування пенсійним органом для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Також у трудовій книжці позивачки НОМЕР_1 від 04.10.1985 містяться записи про роботу з 15.02.1995 по 06.03.1996 на посаді юристконсульта, з 10.06.1996 по 03.06.1999 на посаді стажиста судді.

У рішенні Вищої ради правосуддя від 19.10.2023 № 986/0/15-23 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку" наведено, що до стажу судді роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню: стаж роботи безпосередньо на посаді судді із 04.06.1999 по 19.10.2023 24 роки 4 місяці 15 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі (перший курс денної форми навчання) 6 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 3 роки.

Статтею 137 Закону №1402-VIII передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

У пункті 19 рішення Верховного Суду від 16.06.2020 у зразковій справі № 620/1116/20 також наголошено на тому, що за змістом частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VIII перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснюється в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Неправомірним є позбавлення особи, зокрема, судді, набутого статусу (наприклад, статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності. При цьому дозволяється, виключно шляхом прийняття закону, змінити механізм використання такого статусу у формі зменшення розміру фінансових виплат або пільг, а також позбавлення особи права на перерахунок певних соціальних виплат тощо.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 09.11.2018 у справі №559/443/17.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру, а доводами пенсійного органу зазначене не спростовується.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 19.06.2018 у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 у справі № 686/10100/15-а, 09.11.2018 у справі №559/443/17, від 31.10.2019 у справі № 766/17221/16-а.

У пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18 наведено: Законом України від 07.06.2018 № 2447-VIII "Про Вищий антикорупційний суд", який набрав чинності 05.08.2018, внесені зміни до статті 137 Закону про судоустрій 2016 року про зараховування до стажу роботи на посаді судді стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Зазначена норма закону призвела до покращення правового становища позивачки, оскільки дозволила зарахувати її стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивачки на посаду судді.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 цієї ж постанови також дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зарахування до стажу роботи позивачки на посаді судді також її стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого визначена частиною першою статті 7 Закону про статус суддів - тобто трьох років.

Відповідач при обчисленні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці безпідставно не зарахував указані вище періоди до стажу роботи на посаді судді.

Незарахування певних періодів до стажу роботи на посаді судді позивача у випадку спірних правовідносин свідчить про протиправність дій органу Пенсійного фонду в частині невиконання покладених на нього обов`язків щодо правомірного та обґрунтованого визначення стажу роботи на посаді судді, який впливає на розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно, враховуючи вказане, до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, необхідно зарахувати час 3 роки стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

За таких обставин, незарахування позивачці до стажу роботи судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті (6 місяців) та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (3 роки), є протиправними, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, оскільки стаж роботи позивачки на посаді судді становить повних 27 років, то суд вважає за необхідним зазначити, що щомісячне довічне грошове утримання повинно виплачуватись позивачці в розмірі 64% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09.11.2021 у справі №580/492/21.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем.

Зважаючи на вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, керуючись приписами частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №98 від 28.11.2023 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 20.10.2023 (наступний день після звільнення) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи зі стажу 27 років, у тому числі з урахуванням половини навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті (6 місяців) та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (3 роки), у розмірі 64 відсотків від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум та з урахуванням висновків суду.

В частині визнання протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо здійснення позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 58 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, слід відмовити, оскільки визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №98 від 28.11.2023 є достатнім та належним способом захисту прав позивача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо клопотання про стягнення витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 10000,00 грн, суд зазначає таке.

У статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частин першої - третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.

Так, на підтвердження розміру витрат адвокатом надані копії: акт виконаних робіт, договір про надання професійної правничої допомоги від 30.08.2024; ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; платіжна інструкція.

Дослідивши надані документи, суд враховує такі обставини.

Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить, зокрема, із того, що ця справа відноситься до справ незначної складності. Ця справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, з урахуванням заперечень відповідачів щодо необґрунтованості витрат на правову допомогу, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цій справі до 5000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Водночас, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору стало протиправне рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати позивача зі сплати судового збору у повному розмірі саме з цього відповідача, а також витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 132, 139, 243-246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд.34, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головно управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №98 від 28.11.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 20.10.2023 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи зі стажу 27 років, у тому числі з урахуванням половини навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті (6 місяців) та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (3 роки), у розмірі 64 відсотків від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум та з урахуванням висновків суду.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 5000,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.С. Канигіна