Справа № 466/3346/25
Суддя: Зима І. Є.
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 466/3346/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Зими І.Є.

секретаря судового засідання Васинчик М.О.

з участю представника позивача Дубіцького В.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

11 квітня 2025 року позивач звернувся з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову про адміністративне правопорушення №147, від 26.03.2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн., а провадження по справі закрити.

Свої вимоги мотивує тим, що 07 квітня 2025 року, ним на Укрпошті отримано копію оскаржуваної постанови. Ознайомившись з її змістом, йому стало відомо про те, що оскільки він не з`явився 23 січня 2025 року, о 14 год. згідно повістки в ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою уточнення військово-облікових даних, він вчинив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період, тобто адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП. З даною постановою позивач не погоджується з огляду на наступне. Ані особисто, ані засобами поштового зв`язку, ані в будь-який інший спосіб від ІНФОРМАЦІЯ_2 повістки чи будь-якого іншого повідомлення з вимогою з`явитися на 14:00 , 23.01.2025, ні він, ні члени родини не отримували.

Жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 в порядку статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" отримував виклик і не прибув у призначений час відповідачем, не надано. Окрім постанови №147 інших доказів, що ніби-то повістка з вимогою ОСОБА_2 прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 , направлялася поштою чи вручалася в інший спосіб, визначений законодавцем до постанови № 147 не долучено. Зазначає, що з 2016 року, він страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїчної шизофренії, галюцинаторно-параноїдний синдром з дифектом в емоційно вольовій сфері. Перебуває на обліках у лікаря - психіатра, періодично проходить планові лікування у психіатричних закладах. З 2016 року, по даний час медико-соціальною експертною комісією підтверджується/визнається інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу. Відповідно до висновків лікарських комісій медичного закладу потребує постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу; окрім того, він будучи законослухняним громадянином, всупереч захворюванню, відповідно до законодавства, ще в Особливий період в Україні, який розпочався у 2014 році, відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію", 01 листопада 2020 року став на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, відповідно до Закону України від 09.05.2024 №3696-IX, 13 липня 2024 року, він зареєструвався у додатку Резерву+ Міністерства оборони України, з метою уточнення даних адреси проживання реєстрації, номеру телефону, електронної адреси; розглядаючи справу про адміністративне правопорушення начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 , не забезпечив можливості реалізації його прав, передбачених ч. 1 ст. 268 КУпАП. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутись до суду.

Ухвалою суду від 14.04.2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

В судовому засіданні представник позивача Дубіцький В.П. просив задовольнити позовні вимоги, покликаючись на аргументи аналогічні викладеним в позовні.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання, отримав позовну заяву з додатками.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1ст.205 КАС України).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зіст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини першої статті 2КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.280КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлено, що 26.03.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 було винесено постанову №147 по справі про адміністративні правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно громадянина України ОСОБА_2 . Дану постанову позивач отримав на Укрпошті 07.04.2025 року.

З оскаржуваної постанови, вбачається, що громадянину ОСОБА_3 , 10.01.2025 за адресою АДРЕСА_1 , рекомендованим листом через Укрпошту, була направлена повістка , з вимогою з`явитись в ІНФОРМАЦІЯ_2 на 14:00 год. , 23.01.2025, з метою уточнення військово-облікових даних. В зв`язку з його неявкою та не повідомлення про причину такої, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період, тобто за ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Тобто зроблено висновок про те, що позивач своїми діями вчинив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період, тобто адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та постановлено накласти на позивача штрафу у сумі 17 000 (сімнадцять тисяч) грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи , жодних доказів на підтвердження того, що позивачу у визначений законом спосіб скеровувалась повістка про необхідність явки до відповідача та така була ним отримана, не представлено.

Відповідно до пункту 41 Постанови Кабінету Міністрів України №560 Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: - день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Отже, з аналізу наведених вище норм вбачається, що у випадку направлення повістки засобами поштового зв`язку належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до ТЦК та СП є документи від поштового оператора про особисте отримання поштового відправлення, відмітка у поштовому повідомленні про відмову від його отримання або відмітка у поштовому повідомленні про відсутність особи за адресою.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 800/23/17(800/182/16) зауважує, що сам факт направлення особам, які притягаються до адміністративної відповідальності, повісток про розгляд справ про адміністративні правопорушення не є безспірним доказом вручення повісток таким особам.

ЄСПЛ у рішенні від 8 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України» зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи було отримано сторонами завчасно судові повістки або інші документи, та за необхідності зафіксувати таку інформацію в тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні, йдеться в постанові Великої Палати.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (частина перша статті 247 КУпАП).

Відповідно дост.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Відповідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ст. 251 КУПАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов?язаний з?ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з?ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно матеріалів позовної заяви, позивач з 2016 року, страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїчної шизофренії, галюцинаторно-параноїдний синдром з дифектом в емоційно вольовій сфері. Перебуває на обліках у лікаря психіатра, періодично проходить планові лікування у психіатричних закладах. З 2016 року, по даний час медико-соціальною експертною комісією підтверджується/визнається інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу. Відповідно до висновків лікарських комісій медичного закладу потребує постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу. Окрім того, ОСОБА_4 , будучи законослухняним громадянином, всупереч захворюванню, відповідно до законодавства, ще в Особливий період в Україні, який розпочався у 2014 році, відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію", 01 листопада 2020 року став на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також відповідно до Закону України від 09.05.2024 №3696-IX, 13 липня 2024 року, ОСОБА_5 зареєструвався у додатку Резерв + Міністерства оборони України, з метою уточнення даних адреси проживання реєстрації, номеру телефону, електронної адреси. (а.с.7-14).

Відповідно до статті 20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали би жодних сумнівів у вині позивача.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.07.2020 у справі № 216/5226/16-а, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Додатково звертаємо увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача (так звана презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень).

Відповідно до ч.1ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідноч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Обов`язок щодо збирання доказів по справі про адміністративне правопорушення покладається на орган (посадову особу), який притягнув позивача до відповідальності (див. також постанову Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року по справі №743/1128/17). Як на цьому наголосив Верховний Суд у своїй постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №357/10134/17, у разі відсутності належних доказів, які би підтверджували факт правопорушення, притягнення особи до адміністративної відповідальності є неправомірним.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.06.2020 у справі №520/2261/19, визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.ч. 2, 3ст. 90 КАС України).

Відтак, враховуючи вищевикладене, оцінивши надані докази, суд вважає, що ОСОБА_2 не допускав умисного порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме порушення за ч.1ст.22Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки згідно ст. 20 КУпАП, позивач не підлягає адміністративній відповідальності, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, внаслідок психічного розладу, а відтак, у відповідача не було правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення за порушення, яке йому інкримінувалося.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити : скасувати постанову, згідно якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2,9,19,72-77,79,90,139,229,241-246,250,255,286, 293,295 КАС України, суд ,- -

у х в а л и в:

Позов задовольнити. Скасувати постанову про адміністративне правопорушення №147, від 26.03.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. Провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3ст. 210-1 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрити.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом десяти днів з моменту виготовлення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 02 червня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_3 : АДРЕСА_2 , ЄРДПОУ: НОМЕР_2 .

Суддя І. Є. Зима