Справа № 440/3982/25
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/3982/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Державна екологічна інспекція Центрального округу, Північно східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, до Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

Стислий зміст позовних вимог.

Заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Державна екологічна інспекція Центрального округу, Північно східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області від 20.12.2024 Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства,

- зобов`язати Шишацьку селищну раду Миргородського району Полтавської області розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 28.12.2023 № 02-28/1011 та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га до самозалісених у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства (далі Північно-Східне УЛМГ) на виконання Указу Президента України "Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів" від 07.06.2022 №228/2021, статті 57-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України), здійснений аналіз та виявлені самозалісенні земельні ділянки загальною площею 2993,01 га на території Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області, внаслідок чого направлене відповідачу подання від 17.11.2023 №795-ВС-23, від 28.12.2023 №02-28/1011. Однак, Шишацькою селищною ради Миргородського району Полтавської області рішенням від 20.12.2024 відмовлено у задоволенні такого подання. У порушення вимог ст. 57-1 Земельного кодексу України. Прокурор вважає, що таке рішення органу місцевого самоврядування не сприяє реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне залісення України» та порушує інтереси держави у сфері охорони і збереження рослинного світу, охорони лісів (самосійних лісів).

Стислий зміст заперечень відповідача.

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що Миргородська окружна прокуратура Полтавської області звернулась із даним позовом без повноважень визначених законом, Шишацькою селищною ради Миргородського району Полтавської області здійсненні всі необхідні дії щодо розгляду подання, складені акти обстеження земельних ділянок, в яких зазначені відомості, що дані земельні ділянки частково заліснені природнім шляхом. Дані заходи вчинені з метою належного розгляду рішення на тридцять п`ятій сесії восьмого скликання та розгляду подання, в якому відмовлено відповідачем у спосіб визначений законом, а правова позиція прокурора із посиланням на норми нормативно-правових актів не встановлює, на переконання відповідача, будь-яких обов`язків для органів місцевого самоврядування щодо визнання таких земельних ділянок, як самозалісених

З огляду на викладене, відповідач просив врахувати його доводи та відмовити у позові. Докази відповідач до відзиву не надав суду.

Заяви, клопотання учасників справи.

Сторонами не подані суду заяви та клопотання із процесуальних питань.

Позивач Державна екологічна інспекція Центрального округу просила суд розглядати справу за її відсутності.

Процесуальні дії у справі.

Полтавським окружним адміністративним судом від 07.04.2025 прийнята позовна заява до розгляду та відкрите провадження в адміністративній справі; вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

Заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Державна екологічна інспекція Центрального округу, Північно східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області від 20.12.2024 Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, зобов`язати Шишацьку селищну раду Миргородського району Полтавської області розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 28.12.2023 № 02-28/1011 та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га до самозалісених у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України), на підставі ст. 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII).

Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства (далі Північно-Східне УЛМГ) на виконання Указу Президента України "Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів" від 07.06.2022 №228/2021, статті 57-1 Земельного кодексу України, здійснений аналіз та виявлені самозалісені земельні ділянки загальною площею 2993,01 га на території Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області, внаслідок чого направлене відповідачу подання від 17.11.2023 №795-ВС-23, від 28.12.2023 №02-28/1011.

Шишацькою селищною ради Миргородського району Полтавської області рішенням від 20.12.2024 «Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства» на тридцять п`ятій сесії восьмого скликання цієї ради відмовлено у задоволенні такого подання.

Листом Шишацькою селищною ради Миргородського району Полтавської області від 17.01.2025 №02-21/87 надані до Миргородської окружної прокуратури Полтавської області акти обстеження зазначених земельних ділянок, в яких зазначені відомості, що комісією селищної ради внаслідок візуального обстеження земельних ділянок виявлені обставини, що такі ділянки заліснені частково природнім шляхом. До актів долучені копії фотографій місцевості, які підписані членами такої комісії. На кожному аркуші, на якому розміщені копії фотографій місцевості зазначені відомості про земельні ділянки (площа та кадастровий номер): :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га.

Подання Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства від 17.11.2023 №795-ВС-23, від 28.12.2023 №02-28/1011 до Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області містять однаковий зміст, що управлінням здійснений аналіз та виявлено, що земельні ділянки :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га самозалісені.

Щодо повноважень прокурора для звернення із позовом у цій справі.

Обґрунтування порушення інтересів держави та підстав для представництва прокурором інтересів держави.

У змісті позову та доданих зверненнях прокурора перед поданням позову, судом встановлено, що прокурор мотивує необхідність пред`явлення цього позову внаслідок потреби захисту державного, суспільного інтересу у збереженні самосійних лісів, тобто екологічних прав та інтересів держави та народу України. Звернення прокурора із цим позовом здійснюється в межах реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України.

Листом від 13.09.2024 № 54-7216вих24 Миргородська окружна прокуратура Полтавської області повідомила Північно-Східне УЛМГ про протиправну бездіяльність Шишацької селищної ради, а також у листі Миргородська окружна прокуратура прохала повідомити чи вживалися заходи для захисту порушених інтересів держави.

Північно-Східним УЛМГ листом від 10.10.2024 №02-27/828-24 повідомлена Миргородська окружна прокуратура Полтавської області, що заходи для усунення вказаних порушень закону в судовому порядку не вживалися.

У змісті позову зазначено, що Північно-Східне УЛМГ, як орган державної влади, уповноважений на захист інтересів держави у сфері охорони самосійних лісів, не здійснював захист таких інтересів, що свідчить про його бездіяльність та наявність підстав для вжиття прокурором заходів представницького характеру в інтересах держави в особі цих органів.

Миргородською окружною прокуратурою Полтавської області направлене звернення від 11.03.2025 №54-2008вих25, яким повідомлена Державна екологічна інспекція Центрального округу про невиконання Шишацькою селищною радою Миргородського району Полтавської області вимог природоохоронного законодавства щодо захисту лісів.

Із листа Державної екологічної інспекції Центрального округу від 17.03.2025 № 06-08/1498 встановлені відомості, що інспекцією не вживалися та не плануються вживатися заходи реагування шляхом звернення до суду з позовом.

Підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала бездіяльність Державної екологічної інспекції Центрального округу щодо звернення до суду для реалізації повноважень наданих законом.

Миргородською окружною прокуратурою Полтавської області листами від 17.03.2025 повідомлена Державна екологічна інспекція Центрального округу та Північно-Східне УЛМГ про подання позовної заяви у цій справі.

Щодо повноважень Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства на звернення до суду із позовом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 р. № 521 «Про затвердження Положення про Державне агентство лісових ресурсів України» (далі - Положення №521), Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Держлісагентство відповідно до покладених на нього завдань узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правових актів міністерств і в установленому порядку подає їх Міністрові захисту довкілля та природних ресурсів. Держлісагентство у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міндовкілля видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Голова Держлісагентства у межах повноважень, передбачених законом, організовує та контролює виконання в апараті Держлісагентства та його територіальних органах Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Міндовкілля.

Відповідно до наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.09.2022 №404, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2022 р. за № 1231/38567 «Про затвердження Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України», Північно-Східне УЛМГ підпорядковується Держлісагентству та є його територіальним органом, який забезпечує, ведення моніторингу лісів, бере участь у виконанні загальнодержавних програм відтворення лісів та виконання інших завдань та повноважень пов`язаних із захистом лісів.

Північно-Східне УЛМГ є територіальним органом Держлісагентства та відповідно до вимог законодавства звернулося із поданням до Шишацької селищної ради про віднесення земель до самозалісених, що однак залишилося без належного реагування органу місцевого самоврядування.

Своє право на звернення до суду з цим позовом заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області обґрунтовує тим, що Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (територіальний орган Держлісагентства, повноваження якого поширюються на Полтавську область), як орган державної влади, уповноважений на захист інтересів держави у сфері охорони самосійних лісів, не здійснив захист таких інтересів, що свідчить про його бездіяльність та наявність підстав для вжиття прокурором заходів представницького характеру в інтересах держави в особі цього органу.

Згідно із ч. 1ст. 103 Лісового кодексу України, спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, судами.

Відповідно достатті 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 №3166-VІміністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбаченийКонституцієюта законами України.

Відповідно до п. 3 Положення №521 Держлісагентство відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно- правових актів міністерств і в установленому порядку подає їх Міністрові захисту довкілля та природних ресурсів; вносить Міністрові захисту довкілля та природних ресурсів пропозиції щодо загальнодержавних і регіональних (місцевих) програм з охорони, захисту, використання та відтворення лісів, розвитку мисливського господарства; здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин); веде державний лісовий кадастр та облік лісів; здійснює моніторинг лісів; приймає рішення про віднесення лісів до відповідної категорії; у межах повноважень, передбачених законом, розглядає справи про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення; здійснює управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Держлісагентства; вирішує в межах повноважень, передбачених законом, спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів, що перебувають у державній власності; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Згідно з п. п. 2 п. 6 Положення №521 Держлісагентство для виконання покладених на нього завдань має право, зокрема: одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань; проводити перевірки дотримання вимог законодавства у сфері лісового (в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління) та мисливського господарства.

Пунктом 7 Положення №521 передбачено, що Держлісагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до п. 1 Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міндовкілля від 29.09.2022 №404 (далі - Положення №404), міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами.

Пунктом 3 Положення№404 передбачено, що завданням Управлінь є реалізація повноважень Держлісагентства у сфері лісового та мисливського господарства на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених Держлісагентством.

Згідно з п. 4 Положення №404, управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, здійснюють державний контроль за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин); видачу спеціальних дозволів на заготівлю деревини в порядку рубок головного користування; видачу сертифікатів про походження лісоматеріалів; забезпечують, зокрема, організацію ведення лісовпорядкування та впорядкування мисливських угідь; ведення відповідно до законодавства моніторингу лісів та мисливських тварин; складання зведених відомостей проектів лісових культур, плантацій і природного поновлення та звіту про проведення лісокультурних робіт; впровадження у лісове та мисливське господарство результатів науково-дослідних та дослідно- конструкторських робіт, необхідних для реалізації програм розвитку лісового та мисливського господарства; функціонування державної лісової охорони, координують діяльність лісової охорони інших постійних лісокористувачів і власників лісів, реалізації державної політики у сфері пожежної безпеки, забезпечують організацію та координацію діяльності з охорони державного мисливського фонду і заходів з регулювання чисельності мисливських, хижих та шкідливих для мисливського господарства тварин; виконання завдань цивільного захисту у складі функціональної підсистеми охорони лісів, техногенну та пожежну безпеку, здійснення заходів щодо захисту населення і територій під час надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню; здійснення наземно-авіаційної охорони лісів від пожеж, незаконних рубок та інших порушень лісового законодавства, захист лісу від шкідників і хвороб та іншого шкідливого впливу на території лісового фонду підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства.

Північно-Східне МУЛМГ підпорядковується Держлісагентству та є його територіальним органом, який забезпечує, зокрема, ведення моніторингу лісів, бере участь у виконанні загальнодержавних програм відтворення лісів тощо. Північно-Східне МУЛМГ зобов`язане вживати заходи щодо подання клопотань до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування стосовно прийняття рішень про віднесення земельних ділянок до самозалісених.

Отже, суд, з огляду на наведене правове регулювання, яке регламентує порядок звернення прокурора до суду з адміністративним позовом, дійшов висновку, що Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є тими державними органами, які забезпечують, зокрема, ведення моніторингу лісів, беруть участь у виконанні загальнодержавних програм відтворення лісів тощо, мають право здійснювати захист інтересів держави у сфері охорони лісів через утворений територіальний орган - Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства та звертатись до суду якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Суд додатково звертає увагу, що наступними постановами апеляційних судів постановлені правові висновки щодо наявності підстав у прокурора на звернення до суду в інтересах держави в особі міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (від 06.05.2025 №440/15056/24, від 13.05.2025 № 440/1906/25, від 13.05.2025 № 440/13984/24, від 14.05.2025 №440/13916/24 Другий апеляційний адміністративний суд, від 06.03.2025 № 380/21860/24 Восьмий апеляційний адміністративний суд).

Враховуючи фактичні обставини даної справи, та ту обставину, що прокурор також звернувся в інтересах Державної екологічної інспекції Центрального округу, суд висновує наступне.

Щодо повноважень Державної екологічної інспекції Центрального округу на звернення до суду із позовом.

За змістом статті 103 Лісового кодексу України до органів, що вирішують спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів віднесено також центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Державна екологічна інспекція України відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно з підпунктами 3, 5 пункту 4 Положення N 275 Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань: 3) проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування); 5) звертається до суду із позовом щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до пункту 7 Положення №275 Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно із наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 № 30 затверджене Положення «Про Державну екологічну інспекцію Центрального округу».

Таким чином, Положенням про Держекоінспекцію чітко визначене право на звернення до суду з позовом щодо визнання протиправною бездіяльності органів місцевого самоврядування.

Право звернення до суду Державної екологічної інспекції Центрального округу встановлене пунктом 6 Розділу II Положення №30.

Отже, Держекоінспекція є самостійним органом державної влади, що може здійснювати захист інтересів держави через утворений територіальний орган - Державну екологічну інспекцію Центрального округу.

Суд, аналізуючи чинні законодавчі положення щодо обсягу повноважень Державної екологічної інспекції та ї територіальних органів вважає, що законодавець наділив зазначені органи правом на звернення до суду із позовом щодо оскарження бездіяльності органів місцевого самоврядування в частині прийняття рішення про віднесення земель до самозаліснених.

Аналогічні висновки у релевантних відносинах (за об`єктним, суб`єктним та змістовним критеріями) за позовами прокурора ухвалені постановами апеляційних судів (від 26.11.2024 №240/20095/24 Сьомий апеляційний адміністративний суд; від 24.04.2025 № 440/15322/24, від 24.04.2025 № 440/13711/24, Другий апеляційний адміністративний суд).

Висновки суду щодо правових підстав звернення прокурора із цим позовом у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 статті 53 КАС України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч. 4 ст. 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу

У ст. 53 КАС України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, прокурор у визначених законом випадках наділений повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави або конкретної особи шляхом звернення до суду з позовом, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване. Виключними випадками, за умови настання яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У зв`язку із наведеним варто зазначити, що закон не передбачає право прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.

Процесуальні і матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбувалося з порушенням встановленого законом порядку.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в Рішенні від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99, з`ясовуючи поняття інтереси держави зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Такі правові висновки та їх обґрунтування містяться у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі N 826/3492/18 та від 23 червня 2020 року у справі N N 815/1567/16.

Крім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року (справа N 826/13768/16) щодо здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді зазначила таке: прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 3 ст. 23 Закону від 14.10.2014 N 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Таким чином, представництво прокурором інтересів держави у суді: по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі не вчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону N 1697-VII, навівши відповідне обґрунтування цього.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 по справі N 805/4074/17-а, від 27.02.2020 по справі N 240/2400/19, від 19.08.2021 по справі N 807/2245/16, від 06.12.2021 у справі N 823/1833/16, від 11.08.2023 у справі N 560/10015/22 та Велика Палата Верховного Суду в судових рішеннях від 13.02.2019 у справі N 826/13768/16, від 26.05.2020 у справі N 912/2385/18.

Разом з тим, досліджуючи матеріали справи та підстави звернення прокурора з позовом, зокрема, в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Центрального округу, суд приходить до висновку, що прокурором вказане уповноваженому на захист інтересів держави органу про наявні порушення та необхідність судового захисту інтересів держави, натомість Державною екологічної інспекцією Центрального округу чітко повідомлено про відсутність наміру самостійно звернутись за захистом порушених інтересів держави до суду.

Верховним Судом у постановах від 09.06.2021 у справі N 920/839/20 та від 26.05.2021 року у справі N 926/14/19 висловлена позиція, за якою у разі свідчення попереднього листування прокурора з уповноваженим органом про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Великою Палатою Верховного суду в постанові від 15.10.2019 у справі N 903/129/18 зазначено, що сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавця та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави (у даному випадку) свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім цього, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі N 912/2385/18 зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Невжиття уповноваженим на захист інтересів держави органом заходів із їх судового захисту призводить до несвоєчасного усунення порушень закону, перешкоджає здійсненню державних програм з охорони довкілля, що є порушенням інтересів держави, насамперед у сфері охорони навколишнього природного середовища, тому є правові підстави для пред`явлення прокурором позову до суду на їх захист, в межах його компетенції, відповідно до ст. 131 Конституції України.

За наявності підстав, що були очевидні (внаслідок загальнодоступності правових норм та обізнаності про бездіяльність сільської ради щодо усунення порушень закону), та уповноваженим суб`єктом державним органом - Державною екологічною інспекцією Центрального округу, Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства - не вжиті та не планується до вжиття заходи із забезпечення судового захисту порушених інтересів держави, що свідчить про пасивну поведінку уповноваженого органу, має своїм наслідком нездійснення захисту інтересів держави у суді та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Враховуючи те, що прокурором проінформовано органи про виявлені прокурором порушення, а відповідні органи відреагували на повідомлення про те, що обізнані про таке порушення, але не здійснювали та не будуть здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Аналогічні висновки ухвалені у подібних справах щодо захисту державного (суспільного) інтересу за позовом прокурора:

у постанові Великої Палати Верховного Суду 25 вересня 2024 року у справі № 587/1382/15-ц щодо звернення прокурора за захистом державного суспільного інтересу у сфері лісів та земель лісового фонду України;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 в інтересах держави як самостійний позивач із позовом про скасування рішення міської ради щодо зміни цільового призначення земель.

Таким чином, судом встановлено, що прокурор звернувся із підставами та предметом позовом до відповідних сторін, відповідно до вимог чинного законодавства, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: в інтересах Державної екологічної інспекції Центрального округу, Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства

Процесуальних перешкод для розв`язання судом цього спору під час встановлення фактичних обставин справи на підставі наявних матеріалів справи, судом не виявлені.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами статті 131-1 Конституції в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону №1697-VII на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.

Питання представництва прокурором інтересів громадянина або держави врегульоване ст. 23 зазначеного Закону.

Зокрема, таке представництво полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст.23 Закону №1697-VII, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (ч.4ст.23 Закону №1697-VII).

У ч. 6 ст. 23 Закону №1697-VII зазначено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження:

1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням);

2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження;

3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи;

4) брати участь у розгляді справи;

5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом;

6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді;

7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (ч.1 ст.24 Закону №1697-VII).

Суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства регулює Лісовий кодекс України.

Частиною другою і третьою статті 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

За приписами частини 12 статті 1 Лісового кодексу України самозалісена ділянка - земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Згідно зі статтею 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Спеціальним законом, що регулює земельні правовідносини в Україні, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-III (надалі Земельний кодекс).

Відповідно до пунктів «а» і «б» частини 1 статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Указами Президента України від 07.06.2021 №228/2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», від 29.09.2022 №675/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29.09.2022 «Про охорону, захист, використання та відновлення лісів України в особливий період», екологічної ініціативи Президента України «Зелена країна», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» від 20.06.2022 №2321-IX, передбачено проведення ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності.

Законом України від 20.06.2022 №2321-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» внесені зміни до Земельного кодексу України, а саме главу 11 доповнено статтею 57-1 «Самозалісені землі», якою визначено порядок віднесення земельних ділянок до самозалісених.

Так, частинами 1-2 статті 57-1 Земельного кодексу України визначено, що самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.

Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Одночасно Законом України від 20.06.2022 №2321-ІХ внесене доповнення в частину першу статті 36 Закону України «Про землеустрій» 22 травня 2003 року № 858-IV, відповідно до якого «Ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель при здійсненні землеустрою проводяться з метою отримання інформації про якісний стан земель, а також для виявлення самозалісених ділянок, земель, що зазнають впливу водної та вітрової ерозії, підтоплення, радіоактивного та хімічного забруднення, інших негативних явищ».

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №2321-IX, Кабінету Міністрів України доручено у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити проведення інвентаризації самозалісених ділянок та вжити заходів із забезпечення ведення лісового господарства на таких ділянках.

Кабінет Міністрів України на реалізацію зазначеної функції окремого нормативно-правового акту не приймав.

Відповідно, єдиним нормативним актом, який регулює відповідне питання є Порядок інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №476 (надалі Порядок КМУ №476).

Пунктом 2 такого Порядку визначено, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.09.2022 № 404 затверджено «Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України».

Міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства (далі - Управління) підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами.

Управління та його посадові особи в межах своїх повноважень мають право:

- залучати до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань вчених і фахівців, спеціалістів органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій (за погодженням з їх керівниками), представників інститутів громадянського суспільства;

- одержувати в установленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань;

- проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також у галузі мисливського господарства та полювання.

Згідно з частинами 1-2 статті 122 Земельного кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 4 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» 7 липня 2011 року

№ 3613-VI, відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Відповідно до п. 121 постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви за формою згідно з додатком 12 власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 №280/97-ВР (надалі Закон №280/97-ВР).

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 46 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

У частині 1 статті 71 Закону № 280/97-ВР зазначено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць (ч.5 ст.46 Закону № 280/97-ВР).

Відповідно до частин 1-3 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

За приписами частини 11 статті 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Суд зазначає, що на підставі викладених вище норм законодавства та у їх системному взаємозв`язку, наявна процедура (алгоритм) віднесення заліснених земельних ділянок до самозалісених, яка встановлює:

ідентифікацію самозалісених земельних ділянок за допомогою картографічних матеріалів і натурних обстежень;

направлення подання органом центральної виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства до територіальної громади;

віднесення заліснених земельних ділянок до категорії самозалісених органом місцевого самоврядування;

прийняття рішення про передачу самозалісених ділянок до лісового фонду лісокористувачів або створення спеціального підрозділу територіальними громадами для забезпечення ведення лісового господарства на цих землях.

Виходячи із наведених вище положень законодавства, віднесення земельної ділянки до самозалісеної, яка є комунальною власністю територіальної громади, здійснюється сільськими, селищними та міськими радами виключно на підставі відповідного подання, прийнятого в пленарному засіданні.

Як вже встановлено судом вище, Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства направлене до Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області подання від 17.11.2023 №795-ВС-23, від 28.12.2023 №02-28/1011 про віднесення земельних ділянок орієнтованою площею самозалісення 2993,01 га :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га) до самозалісених та прийняти відповідне рішення.

До подання від 28.12.2023 №02-28/1011 долучені викопіювання самозалісеної земельної ділянки.

Рішенням Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області (тридцять п`ята сесія восьмого скликання) від 20.12.2024 Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства відмовлено у поданні Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства про віднесення земельних ділянок до самозалісених, без обґрунтування у рішенні селищної ради підстав відмови.

У матеріалах справи наявні акти обстеження від 06.01.2025 земельних ділянок :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га), складені комісією селищної ради, про те, що земельні ділянки залісені частково природнім шляхом.

У той же, час дані акти складені вже після прийняття рішення Шишацькою селищною радою Миргородського району Полтавської області (тридцять п`ята сесія восьмого скликання) від 20.12.2024 Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, і із таких актів не вбачаються відомості того, яка є площа залісення та докази, що підтверджують даний факт, на спростування подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.

Прокурором також не надані докази щодо залісення земельних ділянок :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га), тобто такі докази, окрім листів (звернень, подань) від Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства прокурором не отримані.

Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства до матеріалів справи пояснень та доказів суду не надало.

Разом з цим, до вказаного подання не додані, а в матеріалах справи відсутні результати натурних обстежень відповідної ділянки, ні будь-які інші матеріали (відсутні будь-які дані про ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель, які вимагаються для виявлення самозалісених ділянок; немає даних про фотофіксацію самозалісення, інформації про земельно-кадастрові, топографо-геодезичні, інші зйомки тощо).

Суд також приймає до уваги те, що ідентифікація самозалісених ділянок на відповідній території повинна відбуватися відповідно до чинного законодавства, проте селищна рада доказів на підтвердження чи спростування ідентифікації зазначених вище земельних ділянок, відповідно до вимог визначення правового статусу такої земельної ділянки, як самозалісеної, встановлених нормами Земельного Кодексу України та Лісового кодексу України, не надала.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем після отримання подання не з`ясовано, чи можуть земельні ділянки бути віднесені до самозалісених земельних ділянок; не створена комісія у належному складі для обстеження вказаних земельних ділянок; відсутні докази обстеження вказаної земельної ділянки на предмет її ймовірного самозалісення до прийняття оспорюваного рішення.

Натомість селищною радою у спірному рішенні не наведені взагалі будь-які достатньо вагомі та суттєві обставини для відмови віднесення земельних ділянок до самозалісених земельних ділянок та не вчинені вищевказані судом заходи, на підставі яких у відповідності до Земельного кодексу України відповідач може прийняти рішення про віднесення вказаної земельної ділянки до переліку самозалісених земельних ділянок.

З огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення рішення Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області (тридцять п`ята сесія восьмого скликання) від 20.12.2024 «Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства».

З приводу іншої частини позовних вимог суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У спірних відносинах відповідач не реалізував своїх повноважень, оскільки не надав належної оцінки документам у поданні, зокрема, не провів обстеження земельних ділянок за участі представників Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, та у самому рішенні не навів обґрунтованих мотивованих доводів щодо відмови у віднесенні земельних ділянок до самозалісених земель, а прокурор не надав доказів щодо ідентифікації таких земельних ділянок, як самозалісених.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати обставину поза розумним сумнівом, позиція сторін із наданими доказами має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до спору, який є предметом судового розгляду.

На сьогодні у теорії та практиці виділяють три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Сторонами не надані докази, з яких суд може встановити обставини поза розумним сумнівом наявність факту самозалісення земельних ділянок зазначених у подані.

Відповідач у свою чергу, як суб`єкт владних повноважень, необхідних дій для з`ясування таких обставин не здійснив, не довів суду правомірність своєї поведінки та прийнятого оспорюваного рішення «поза розумним сумнівом».

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Водночас, як вже зазначено судом вище, в матеріалах справи відсутні докази результатів натурних обстежень відповідної ділянки, будь-які інші матеріали чи дані про ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель, які вимагаються для виявлення самозалісених ділянок, відсутні даних про фотофіксацію самозалісення, інформація про земельно-кадастрові, топографо-геодезичні, інші зйомки тощо.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами :00:002:0172 площею 6,2844 га; :00:006:0042 площею 3,8777 га; :00:003:0479 площею 1,1804 га; :00:002:0161 площею 1,9919 га; :00:019:0036 площею 1,985 га; :00:037:0081 площею 1,3903 га до самозалісених у порядку, визначеному ч.ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України, - є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства та задоволенню не підлягають.

Враховуючи повноваження суду та предмет доказування у цій справі, суд дійшов висновку, що в даному випадку слід зобов`язати Шишацьку селищну раду Миргородського району Полтавської області повторно розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства подання від 17.11.2023 №795-ВС-23, від 28.12.2023 №02-28/1011 та прийняти за результатами розгляду рішення з урахуванням висновків суду.

Таким чином, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Інші доводи сторін не впливають на вищевикладені висновки суду та їх не спростовують.

В адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб такого суб?єкта, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. uberrima fides - найбільш добросовісний).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви.

Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд висновує, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача та відповідача, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.

За наведених обставин справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, під час задоволення позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

У даній справі підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області (вул. Усика Якова, 9, м. Миргород, Полтавська область, 37600, РНОКПП заступника прокурора; Полтавська обласна прокуратура) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Державна екологічна інспекція Центрального округу (вул. Коцюбинського, 6, м. Полтава, 36039, ), Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (вул. Григорія Сковороди, 86, м. Харків, 61024; ), до Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області (вул. Соборності, 2 смт. Шишаки, Миргородський район, Полтавська область, 38000, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шишацької селищної ради Миргородського району Полтавської області (тридцять п`ята сесія восьмого скликання) від 20.12.2024 «Про розгляд подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства».

Зобов`язати Шишацьку селищну раду Миргородського району Полтавської області повторно розглянути подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 17.11.2023 №795-ВС-23, від 28.12.2023 №02-28/1011 та прийняти за результатами розгляду рішення по суті з урахуванням висновків суду.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.І. Бевза