Справа № 640/6995/20
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2025 року м. Рівне №640/6995/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області Державна міграційна служба України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

24.03.2020 ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м.Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на підставі наказу від 06.12.2019 №819 та зобов`язання прийняти заяву громадянина Грузії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути її відповідно до вимог чинного законодавства України.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м.Києва Погрібніченка І.М. від 27.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/6995/20. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Інших процесуальних рішень по справі не виносилось. Спір по суті не вирішено.

Законом України №2825-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

На виконання вказаного Закону та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом ДСА України №399 від 16.09.2024, Рівненському окружному адміністративному суду 14.02.2025 передано 460 справ.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2025 для розгляду справи №640/6995/20 визначено суддю Друзенко Н.В.

Ухвалою від 07.03.2025 адміністративну справу №640/6995/20 прийнято до провадження судді Друзенко Н.В. Розгляд справи вирішено проводити зі стадії розгляду справи по суті, з урахуванням особливостей, визначених статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з позовною заявою, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що підставою для звернення до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області була наявність об`єктивної загрози того життю, здоров`ю та свободі ОСОБА_1 через його трудову діяльність на території Грузії та його політичні переконання. Зокрема, позивач в різні періоди часу перебував у трудових відносинах та був власником компаній, які здійснювали підприємницьку діяльність у сфері продажу цукру. В період з 2000 року до 2008 року - працював в ТОВ «Дербі», яка фактично належала ОСОБА_2 , відомому грузинському підприємцю, який знаходився в опозиції до уряду президента Грузії ОСОБА_3 , був кандидатом на президентських виборах в Грузії в січні 2008 року, та звинувачувався прокуратурою Грузії в підготовці до силової зміни влади в країні, помер в 2008 році від серцевого нападу у Великій Британії. Після смерті ОСОБА_4 , на ТОВ «Дербі» почав здійснюватись тиск з боку держави та діючого президента ОСОБА_5 , здійснювались постійні перевірки, персонал Товариства викликали на допити, погрожували в`язницею. Після вказаних подій Позивач звільнився та в вересні 2009 року заснував TOB «ММ 09» та ТОВ «Квніто». ТОВ «Квніто» було та залишається заводом з виробництва цукру. Оскільки позивач був прибічником ОСОБА_4 , на нього чинився реальний тиск з боку діючої влади Президента Грузії ОСОБА_6 та приватних структур, які мали стосунки з діючим президентом Грузії. Позивачу погрожували фізичною розправою в`язницею, па нього було скоєно замах, в результаті якого позивач отримав ножові поранення правої руки. В кінці 2012 року на територію заводу ТОВ «Квніто» ввірвались озброєні люди в масках, позивача забрали до слідчого ізолятора, де його били та примусили переоформити вказаний завод на прибічника Саакашвілі - Георгія Кікнадзе. Як наслідок, маючі реальні побоювання за своє життя та здоров`я в 2013 році позивач виїхав з території Грузії. В лютому 2017 року позивач в зв`язку з погіршенням стану здоров`я свого батька ОСОБА_7 полетів до Грузії, та пробув там декілька місяців, оскільки особи, які погрожувати позивачу та примусили його переоформити ТОВ «Квніто» залишались при владі. В травні 2017 року позивач покинув Грузію і туди вже не повертався. Про вказані події позивач повідомляв відповідачів в своїй заяві-анкеті та відібраних додаткових поясненнях та до яких додав відповідні документи як докази зазначеного вище. При цьому, в травні 2018 року позивач вже звертався до відповідача-1 із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 25.02.2019 було прийнято рішення №78-19, яким відмовлено позивачу щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Основною підставою для відмови була відсутність доказів на підтвердження існуючих ризиків. Звертаючись до відповідача-1 в грудні 2019 року позивачем було надано додаткові докази на підтвердження існуючих загроз та ризиків. Не дивлячись на це, відповідач-1 обмежився констатацією того факту, що позивач вже звертався з відповідною заявою і раніше йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та вказав, що зазначені умови під час звернення за захистом Центрального міжрегіонального правління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не змінилися. При цьому відповідач-1 під час прийняття рішення зазначених фактів не перевіряв, не поцікавився ситуацією щодо країни походження позивача, не перевірив його доводів та проігнорував надані останнім докази, які знаходиться у загальнодоступних джерелах та інформації, які не досліджувались під час прийняття попереднього рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач 2, розглядаючи його скаргу на рішення відповідача -1, вказані обставини також відкинув, як і не врахував того факту, що позивач перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_8 , має сталі соціальні зв`язки, постійно проживає в Україні. Позивач вважає рішення відповідача-1 протиправним, оскільки воно прийняте без повного з`ясування обставин, викладених у заяві позивача, без дослідження наданих нових доказів, та без урахування того, що останній дійсно має обґрунтовані причини побоюватися за своє життя, здоров`я та свободи у разі його повернення до Грузії.

Згідно з відзивом на позовну заяву, поданому Державною міграційною службою України, сторона відповідачів позов не визнає. В обґрунтування заперечень покликається на те, що ОСОБА_1 до територіального органу ДМС із відповідною заявою вже звертався. Вперше шукач закислу звертався із заявою до УДМС в Київській області 03.05.2018. На основі всебічного дослідження та аналізу попередньої заяви ОСОБА_1 , ДМС прийнято рішення від 25.02.2019 №78-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке в свою чергу визнано законним та обґрунтованим у судовому порядку. У повторній заяві ОСОБА_1 повідомив про збереження загрози життю, свободі та здоров`ю, що унеможливлюють, повернення до країни громадянської належності, а саме, що під час приїзду до Грузії у лютому 2017 року він дізнався про те, що особи, які привласнили його завод з виробництва цукру-рафінаду й до того часу ним керували, у зв`язку з чим, заявник зрозумів, що йому загрожує реальна небезпека. Також повідомив про відсутність бажання та можливості повернення до Грузії внаслідок загрози життю та свободі у зв`язку з підприємницькою діяльністю та політичними переконаннями. Причини загрози переслідування та побоювання, через які покинув країну громадянської належності, зазначені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.12.2019 були ідентичними причинам, зазначеним у попередній заяві від 03.05.2018, за результатами розгляду якої, ДМС прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також було встановлено, що із заявою ОСОБА_1 звернувся лише після досить тривалого періоду перебування в Україні (більше п`яти років), чим порушив вимоги статті 5 Закону щодо порядку звернення із заявою. За наведеного, просять відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваних рішень.

Дослідженими по справі доказами суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянином Грузії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Тбілісі. Вперше звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 03.05.2018 (реєстраційний номер заяви №88) (а.с.94 на звороті, 95).

03.05.2018 ОСОБА_1 видано Довідку про звернення за захистом в Україні за №0008905 (а.с.91).

В межах розгляду такої заяви головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України в Київській області 28.12.2018 було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа №2018 КV 0088) (а.с.103 на звороті 112).

Рішенням Державної міграційної служби України №78-19 від 25 лютого 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с.103).

Зазначене рішення оскаржувалося ОСОБА_1 в судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року по справі № 640/5946/19 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/ Review/82077558).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року - без змін (https://reyestr. court.gov.ua/Review/84492853).

Даними судовими рішеннями встановлено ряд обставин, які звільнені від доказування в даній справі.

Так, в межах справи №640/5946/19 Окружним адміністративним судом міста Києва було встановлено, що при вирішенні питання про надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби було проведено з позивачем ряд співбесід, під час яких позивач повідомив, що з 2000 року по 2008 рік він працював в TOB «Дербі» на посаді начальника реалізації, та повідомив що засновником цієї компанії був ОСОБА_9 , що був вбитий у м. Лондоні у 2008 році. Позивач зазначив, що після вбивства компанія розпалась і він залишився без роботи. Позивач повідомив, що з 2008 року до 2013 рік переслідувався фінансовою поліцією Грузії за несплату податків, хоча керівних посад не займав. У 2009 році позивач виїхав до Туреччини і купив міні-завод по виробництву цукру-рафінаду. Свідчив, що у 2010 році зазначений у нього міні-завод відібрали та переоформили на особу на ім`я Кікнадзе. В подальшому до 2013 року заявник не працював, а у 2013 році виїхав із Грузії. При цьому, під час співбесіди від 03 серпня 2018 року, позивач надав свідчення, що суттєво суперечать попереднім, а саме, він повідомив, що завод по виробництву рафінованого цукру у 2012 році «влада забрала... і його почали викликати до фінансової поліції». Водночас, заявник під час цієї співбесіди повідомляв, що у 2010 році він отримував цукор у великій кількості, однак не зазначав це в фінансових документах, що могло свідчити про порушення заявником під час роботи фінансової звітності, і могло стати предметом уваги відповідних органів влади Грузії. Під час співбесіди від 14 травня 2018 року позивач зазначив, що у 2012 році до влади у Грузії прийшли інші люди і результат був ще гірший. Водночас, загальновідома інформація по країні походження заявника вказує, що: «Міхеіл Саакашвілі - грузинський та український політик. Президент Грузії (з 25 січня 2004 року по 25 листопада 2007 року і з 20 січня 2008 року по 17 листопада 2013 року)». Відтак, констатовано, що інформація, яка надана заявником стосовно зміни влади в країні у 2012 році суперечить загальновідомій. Під час співбесіди, 14 травня 2018 року, позивач на питання: «Чи зазнавали Ви переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства через політичні погляди» відповів: «Так, я переслідувався політично» і додав: «мене змушували підписувати неправдиві зізнання», хоча водночас зазначив, що ніколи не був членом партії або громадських організацій». В супереч цим свідченням, під час співбесіди 03 серпня 2018 року позивач на питання: «Чи зазнавали Ви насилля або переслідування за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичних поглядів?» відповів: «Ні» і на питання: «чи зазнають переслідування Ваші колеги, друзі, близькі, родичі?» також відповів: «Ні». Додатково стосовно заявника знайдено інформацію про здійснення щодо нього кримінального провадження за підозрою у виготовленні та реалізації фальшивих документів. Отже, враховуючи неточність, нелогічність, суперечливість свідчень позивача стосовно обставин справи, а також інформацію стосовно того, що в країні походження стосовно позивача у 2010 році проводилось слідство за підозрою у виготовленні та реалізації фальшивих документів, суд визнав аргументованими доводи відповідача про те, що позивач ймовірно намагається підтасувати факти і події для обґрунтування власної заяви з метою, імовірного, уникнення відповідальності в країні свого походження та легалізації на території України. Таким чином, враховуючи інформацію по країні походження позивача, аналізуючи його свідчення та пояснення, інформацію, що знайдена стосовно позивача під час його перебування в країні походження, вбачається, що на доказ того, що Грузії мали місце факти переслідування та утисків позивача у зв`язку із його політичними переконаннями, він надає суперечливі свідчення, позивач спирається на власні припущення, часто уникає чітких відповідей на питання, надає суперечливу, нелогічну інформацію, а вся історія виглядає надуманою і неправдоподібною. Таким чином, на основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів та свідчень, а також матеріалів по країні походження (Грузія), зазначено, що позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання. При цьому, суд звернув увагу і на те, що позивач вперше прибув на територію України у 2013 році. В подальшому він неодноразово виїжджав і повертався в Україну, деякий час перебував в Білорусії та Молдові, а також з кінця лютого 2017 року до 28 травня 2017 року (протокол співбесіди від 14 травня 2018 року) перебував на території Грузії. З 2013 року заявник не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що також свідчить про відсутність підстав у заявника для набуття статусу біженця або додаткового захисту. Жодних доказів та пояснень щодо імовірності переслідувань заявника за будь-якою із конвенційних ознак на території Грузії позивач суду не довів. З огляду на викладене, серед фактів, повідомлених позивачем відсутні підстави для визнання біженцем у відповідності до умов Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку (а.с.23-36).

06.12.2019 ОСОБА_1 знову звернувся до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с.41-42).

Причинами, з яких він просив надати йому статус біженця зазначив те, що в період з 2000 року до 2008 року - працював в ТОВ «Дербі», яка фактично належала ОСОБА_2 , відомому грузинському підприємцю, який знаходився в опозиції до уряду президента Грузії ОСОБА_3 , був кандидатом на президентських виборах в Грузії в січні 2008 року, та звинувачувався прокуратурою Грузії в підготовці до силової зміни влади в країні, помер в 2008 році від серцевого нападу у Великій Британії. Після смерті ОСОБА_4 , на ТОВ «Дербі» почав здійснюватись тиск з боку держави та діючого президента ОСОБА_5 , здійснювались постійні перевірки, персонал Товариства викликали на допити, погрожували в`язницею. Після вказаних подій, позивач звільнився та в вересні 2009 року заснував TOB «ММ 09» та ТОВ «Квніто». ТОВ «Квніто» - це завод з виробництва цукру. Оскільки позивач був прибічником ОСОБА_4 , на нього чинився реальний тиск з боку діючої влади Президента Грузії ОСОБА_6 та приватних структур, які мали стосунки з діючим президентом Грузії. Позивачу погрожували фізичною розправою в`язницею, па нього було скоєно замах, в результаті якого позивач отримав ножові поранення правої руки. В кінці 2012 року на територію заводу ТОВ «Квніто» ввірвались озброєні люди в масках, позивача забрали до слідчого ізолятора, де його били та примусили переоформити вказаний завод на прибічника ОСОБА_10 . Як наслідок, маючі реальні побоювання за своє життя та здоров`я в 2013 році позивач виїхав з території Грузії. В лютому 2017 року позивач в зв`язку з погіршенням стану здоров`я свого батька ОСОБА_7 полетів до Грузії, та пробув там декілька місяців, оскільки особи, які погрожувати позивачу та примусили його переоформити ТОВ «Квніто» залишались при владі. В травні 2017 року позивач покинув Грузію і туди вже не повертався.

Позивач вказував, що не може і не хоче повертатися в Грузію, внаслідок загрози життю та свободі. Також вказував, що має цивільну дружину ОСОБА_8 та бажає отримати захист України.

До заяви додавав: копію свого паспорту та паспорту цивільної дружини, копію ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 02.04.2018, копію заяви матері ОСОБА_11 від 01.12.2019 та інформацію з мережі інтернет про TOB «ММ 09» та ТОВ «Квніто» (а.с.65-67, 84-90).

10.12.2019 ОСОБА_1 видано Довідку про звернення за захистом в Україні за №011097(а.с.92).

Головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області 06.12.2019 складено Висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.69)

У висновку зазначено, що у повторній заяві шукач захисту навів факти про можливість його переслідування у Грузії, які тотожні відомостям, що спростовані ДМС під час провадження за його заявою від 03.05.2018 та під час перегляду рішення ДМС у судовому порядку. При цьому, констатовано, що у заяві від 06.12.2019 ОСОБА_1 не наводить жодних нововиявлених обставин, які не була досліджені органами ДМС та судами, та які відбулися із заявником після прийняття ДМС рішення за його попередньою заявою. При цьому, протягом 2019 року не відбулося змін і у країні походження заявника, що могли б мати суттєве значення для повторного звернення із заявою. Також зауважено і на тому, що під час розгляду ДМС заяви від 03.05.2018 та під час судового розгляду встановлено, що відсутні будь-які відомості щодо переслідувань заявника за будь-якою з конвенційних ознак; заявник не надав жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування території країни громадянської належності, його твердження носять загальний характер. Крім цього, констатовано, що відповідно до матеріалів особової справи №2018КУ0088 та інформації, яка міститься на офіційному порталі «Судова влада» (справа №362/5157/18, провадження №1-ко/362/410/18 Васильківського міськрайонного суду Київської області) ОСОБА_1 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000610 від 17.11.2017.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №819 від 06.12.2019 громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.70).

У Повідомленні про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №355 від 06.12.2019, яке позивач отримав особисто 06.12.2019, вказано про те, що в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено з огляду на те, що ОСОБА_1 раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та зазначені умови під час повторного звернення за захистом не змінилися (а.с.6).

Зазначене рішення оскаржувалося ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (а.с.7-11). До скарги було додано копію заяви матері ОСОБА_11 від 01.12.2019 та інформацію з мережі інтернет про TOB «ММ 09» та ТОВ «Квніто» (а.с.17-22,37).

В межах розгляду скарги, Державна міграційна служба України витребувала в Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області відповідні матеріали та запросила ОСОБА_1 на 05.02.2020 для участі у її розгляді (а.с.12-13).

Хід розгляду скарги зафіксований письмово і засвідчений підписом ОСОБА_1 та його адвоката (а.с.56 на звороті 58).

Під час розгляду скарги ОСОБА_1 в якості нових обставин вказував на отримання тілесних ушкоджень ножового поранення правої руки, яке мало місце в 2012 році і про яке раніше позивач не повідомляв. Також вказував про те, що не цікавитьсяполітичною ситуацією в Грузії, не хоче туди повертатися, так як у нього там нічого немає і його там нічого не тримає, натомість в Україні у нього є кохана жінка, з якою він бажаю укласти шлюб, однак не може, через відсутність паспорту. Також слід зауважити, що пояснення, як ОСОБА_1 надавав під час розгляду скарги були доволі суперечливими, позаяк в одному блоці відповідей на запитання, він вказував, що «влада його не переслідує, всі податки ним сплачені, претензій зі сторони влади до нього немає, переслідування здійснюється приватними особами», а в іншій зазначав, що при поверненні в Грузію з ним може відбутися «фізична розправа зі сторони людей з державних органів».

07.02.2020 головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту ДСІОБГ Державної міграційної служби України складено Висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.53 на звороті 56).

У висновку проаналізовано інформацію, надану ОСОБА_1 і встановлено відсутність загрози для заявника стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань. Також, ДМС досліджено актуальну ІКП щодо ситуації в Грузії і зазначено про відсутність політичних в`язнів, стійку демократію, повагу до прав людини та наявну політичну напруженість тільки через виборчі реформи, що свідчить про суттєві зміни щодо дотримання прав людини в Грузії. Також в ІКП не зазначається про проблему переслідувань громадян за ознаками політичних переконань. Також вказано, що не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в Грузії та особистою загрозою для життя чи безпеки заявника. Зафіксовано, що заявник не надав нових відомостей щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, які могли бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті і Закону. Підсумовано, що Територіальним органом ДМС належним чином досліджено відомості, які ОСОБА_1 зазначив під час попереднього звернення та факти, викладені ним у повторній заяві і, на підставі частини шостої статті 5 Закону, прийнято правомірне рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покаранні 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявника в Україні, подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами і чи 13 частини першої статті І Закону, не виникло. Враховуючи вищевикладене, ДМС визнано необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги шукача захисту у частині скасування наказу ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 06.12.2019 №819 та зобов`язання ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській прийнята заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додатково зазначено, що відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті «Судова влада України», згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2018, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 332, частиною третьою статті 28. частиною першою та третьою статті 358 Кримінального кодексу України. Кримінальне провадження, у якому складено даний обвинувальний акт, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.11.2017 за №420 171 100 000 006 10. Зазначена інформація відповідає відомостям, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124756383).

07.02.2020 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №13-20 (а.с.53).

Зазначене рішення доведено до відома позивача повідомленням №78 від 05.03.2020(а.с.14-16).

Вважаючи рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом №819 від 06.12.2019 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011.

Положеннями ч.1 ст.5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1-2 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.5, 7, 13 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною 1 ст.12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, що стосується побоювання стати жертвою переслідування і яке повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, то такими ознаками є:

- расова належність;

- релігія;

- національність (громадянство);

- належності до певної соціальної групи;

- політичні погляди.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації в Грузії стосовно позивача за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Не здобуто жодної інформації про те, що позивач був офіційним членом якоїсь політичної організації під час проживання на території Грузії, або офіційним членом антиурядових груп. ОСОБА_1 не повідомляв про вчинення якихось конкретних дій, спрямованих проти влади Грузії, не надавав жодних доказів тому, що він займався активістською громадською діяльністю. Навпаки, усі доводи позивача зводилися до того, що він зазнавав переслідувань, у зв`язку з наявністю певного бізнесу на території Грузії і бажанням певних осіб таким бізнесом заволодіти.

Позивачем не наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а викладена ним історія переслідування є непідтвердженою.

За наведеного, рішенням Державної міграційної служби України №78-19 від 25.02.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність зазначеного рішення перевірена в судовому порядку, а саме рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 по справі № 640/5946/19, яке набрало законної сили 12.09.2019.

Загалом, Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає наступні етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом;

- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- безпосередній розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, в силу вимог частини шостої статті 5 Закону №3671-VI саме на першому етапі Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу, або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регулюється положеннями розділу II Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом МВС України №649 від 07.09.2011, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

Так, відповідно до пункту 2.1. вказаного розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача та перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, протягом одного робочого дня така особа здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

За вимогами пункту 2.2. цього Розділу, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

А відповідно до п.2.4.,- у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

За правилами пункту 2.5.,- у разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС. Подані документи долучаються до особової справи заявника.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області в повній мірі дотрималося вищезазначених вимог підзаконного нормативно-правового акту, приймаючи рішення у формі наказу №819 від 06.12.2019 під час здійснення перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Жодних порушень відповідної процедури відповідачем 1 допущено не було. Більше того, позивачу було забезпечено оскарження відповідного наказу в адміністративному порядку і відповідачем 2 під час розгляду скарги також було належним чином перевірено наявність підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі перевірено і оновлену інформацію по країні походження Грузії, звірено попередні доводи і мотиви позивача, наведені задля отримання відповідного статусу, і такі, які повідомлені ним під час нового звернення, з`ясовано причини через які позивач не повідомляв про них раніше.

Відповідачами було достеменно встановлено, що ОСОБА_1 раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, і що зазначені умови жодним чином не змінилися.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в повній мірі відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям законності, обґрунтованості, неупередженості, добросовісності, розсудливості, прийняте уповноваженим органом, у визначений законодавством спосіб та з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Відтак суд не має правових підстав для його скасування і для задоволення відповідних позовних вимог ОСОБА_1 .

Окрім того, суд зазначає, що надані позивачем відомості та його поведінка в процесі процедури надання міжнародного захисту дають підстави стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем. При цьому, позивач має повне право скористатись іншими способами та можливостями для легалізації свого перебування на території України відповідно до чинного законодавства, а не тільки як біженець або як особа, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вказане, не підлягають до задоволення, як позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на підставі наказу від 06.12.2019 №819, так і відповідні похідні вимоги про зобов`язання прийняти його заяву і розглянути її відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відсутні правові підстави і для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на підставі наказу від 06.12.2019 №819 та зобов`язання прийняти заяву громадянина Грузії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути її відповідно до вимог чинного законодавства України, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 02 червня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ,Старі Петрівці,Вишгородський район, Київська область,07353,

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А,м. Київ,02152, ЄДРПОУ/РНОКПП 42552598) Відповідач - Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, буд.9,м. Київ,01001, ЄДРПОУ/РНОКПП 37508470)

Суддя Н.В. Друзенко