Справа № 380/7405/25
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

30 травня 2025 рокусправа № 380/7405/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: 79000, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3; ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області в частині відмови зняття арешту накладеного постановою слідчого СУ УМВСУ у Львівській області від 08.10.2012 на майно батька ОСОБА_2 та зобов`язати відповідача скасувати накладений арешт.

Ухвалою від 21.04.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області надати до суду копію постанови слідчого про накладення арешту на майно від 08.10.2012 разом з усіма документами, які стали підставою для її прийняття. Залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (адреса місцезнаходження: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11; ). Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції надати до суду усі документи, які стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2014 №16227269 щодо земельної ділянки за кадастровим номером :09:000:0223 (номер запису про обтяження: 7210385).

Позивач 29.04.2025 подав до суду клопотання, у якому просив долучити до матеріалів справи відомості про кримінальне провадження, в межах яких було накладено арешт на майно.

Відповідач 07.05.2025 подав клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивоване тим, що даний спір за своєю суттю не є публічно-правовим, а стосується захисту цивільних прав позивача щодо нерухомого майна, яке обтяжене арештом, тож цей спір з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

20.05.2025 відповідач подав до суду клопотання, у якому зазначив, що на даний час у провадженні слідчих СУ ГУНП у Львівській області, згідно даних Єдиного реєстру досудових розслідувань, відсутні кримінальні провадження щодо підозрюваного ОСОБА_2 . Надати копію постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_2 слідчим ГУ МВС України у Львівській області датовану 2012 роком та документів, що стали підставою для прийняття такого рішення, не представляється можливим, оскільки відсутній номер кримінальної справи в межах якої проводилось досудове слідство та приймались процесуальні рішення.

23.05.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

26.05.2025 позивач подав заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що має місце бездіяльність суб`єкта владних повноважень, якою були порушені права батька позивача, а в даний час порушуються права позивача, тобто спір між ним і суб`єктом владних повноважень повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

При розгляді клопотання відповідача про закриття провадження у справі суд виходить із такого.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналіз зазначених положень дозволяє дійти висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №640/13808/21.

Таким чином, публічно-правовим спором в адміністративному судочинстві є не будь-який спір, у якому однією із сторін є орган публічної адміністрації, а лише той, що випливає із здійснення таким суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій щодо скаржника. Тобто, для наявності такого спору є обов`язковим наявність зв`язку між здійсненням органом влади покладених на нього владних управлінських функцій та порушення прав, свобод чи інтересів фізичної або юридичної особи внаслідок такої реалізації своїх функцій владним органом.

За змістом позовних вимог позивач просить зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області зняти арешт з майна належного його батькові, який був накладений на підставі постанови Слідчого управління Головного управління МВС України у Львівській області 08.10.2012 в межах кримінального провадження №10000001 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.1 ст.357, ч.4.ст. 358 Кримінального кодексу України, по якому ОСОБА_2 проходив в якості свідка. Вказане кримінальне провадження було скеровано для розгляду в Пустомитівський районний суд та зареєстровано судом за №1316/4789/12.

Порядок проведення кримінального провадження на території України визначається Кримінальним процесуальним кодексом України від 13.04.2012 №4651-VI (далі КПК України).

Зокрема, згідно з частиною першою статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 3 КПК України кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК України спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Завданням кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України), оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Аналогічний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Приписами частин 1-3 статті 38 КПК передбачено, що органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання. Досудове слідство здійснюють: 1) слідчі підрозділи: органів Національної поліції; органів безпеки; органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України. Дізнання здійснюють підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів Бюро економічної безпеки України; г) органів Державного бюро розслідувань; ґ) Національного антикорупційного бюро України.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (у редакції 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України (1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

При цьому, суд також наголошує, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

До аналогічних правових висновків у подібних спірних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі №826/2004/18, від 5 грудня 2018 року у справі №826/2253/18, від 20 березня 2019 року у справі №808/3230/17, від 26 березня 2019 року у справі №807/1456/17, від 10 квітня 2019 року у справі №808/390/18, від 28 серпня 2019 року у справі №1540/5031/18, а також Верховний Суд у постановах від 18 квітня 2024 року у справі №160/31141/23, від 16 травня 2024 року у справі №260/137/19 та від 23 січня 2025 року у справі №420/21441/24, з урахуванням роз`яснення суті кримінального судочинства, наведеного у рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року №6рп/2001, зазначили, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, установленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі №826/12608/17 під час визначення предметної юрисдикції спору з приводу оскарження дій правоохоронних органів стосовно проведення оперативно-розшукових дій зазначив, що ці заходи не є управлінською діяльністю, а такі дії та здобуті внаслідок них докази можуть бути предметом перевірки у порядку кримінального судочинства у ході розгляду зареєстрованого кримінального провадження.

З урахуванням викладеного, суд констатує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Отже орган дізнання, слідства, прокуратури під час вчинення дій, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а відтак оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України»), суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження в адміністративній справі.

Водночас, відповідно до частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно) забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (у редакції 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

З наведених норм та правових позицій Верховного Суду суд приходить до висновку, що у разі накладення арешту на майно в межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року, а кримінальне провадження було завершене, і при цьому питання про зняття арешту з майна вирішено не було, спір про зняття такого арешту має вирішуватись за правилами цивільного судочинства. Водночас, якщо кримінальне провадження на час набрання чинності КПК України 2012 року перебуває на стадії досудового слідства або судового розгляду кримінальної справи, то питання про зняття такого арешту вирішується судом в межах розгляду відповідної кримінальної справи.

З матеріалів справи судом встановлено, що арешт на майно було накладено постановою слідчого СУ УМВСУ у Львівській області від 08.10.2012 в межах кримінального провадження №000001 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.1 ст.357, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, яке було направлено на розгляд до Пустомитівського районного суду Львівської області (справа № 1316/4789/12). Згідно з ухвалою від 19.02.2013 матеріали вказаного кримінального провадження скеровано до Апеляційного суду Львівської області для вирішення питання передачі такої за підсудністю.

Доказів закінчення вказаного кримінального провадження шляхом, зокрема, ухвалення вироку суду або постановлення ухвали про закриття кримінального провадження матеріали справи не містять, сторонами таких не подано, а судом не здобуто.

Ураховуючи наведені висновки Верховного Суду, обставини, щодо яких виникли спірні правовідносини, суд роз`яснює позивачу, що заява позивача підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку, визначеному КПК України.

На вказане також зверталась увага позивача в ухвалі Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19.04.2023 у справі №446/147/23 за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до слідчого управління Національної поліції у Львівській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про скасування арешту на майно.

З урахуванням усіх обставин справи суд приходить до висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Поряд з тим, слід роз`яснити позивачу, що згідно з ч.2 ст.239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На підставі п.5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,00 грн підлягає поверненню позивачеві.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 248, 256, 293, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в :

клопотання Головного управління Національної поліції у Львівській області про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Повернути позивачу сплачену суму судового збору у розмірі 1211 (тисяча двісті одинадцять) грн 00 коп.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною вимогою не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду із урахуванням п.п.15.5 п.15 Р.VII Перехідних положень КАС України шляхом подання апеляційної скарги у п`ятнадцятиденний строк з дати складання повного тексту ухвали.

СуддяЧаплик Ірина Дмитрівна