Справа № 460/8032/24
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2025 року м. Рівне №460/8032/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 22.03.2024 №56 (з врахуванням змін, внесених до нього рішенням від 21.05.2024) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити та виплачувати пенсію за віком на підставі абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та абз.8 ч.2 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з врахуванням наявного страхового стажу згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , починаючи з дати звернення - з 15.03.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено в призначенні пенсії, оскільки на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позивач має пільгу щодо зменшення пенсійного віку на відповідну кількість років та відповідний страховий стаж.

Ухвалою суду від 31.07.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є безпідставними, оскільки загальний страховий стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. До загального страхового стажу не враховано період роботи з 25.05.1982 по 05.11.1985, оскільки "в даті наказу на прийняття на роботу має місце виправлення", та з 15.10.1986 по 31.12.1989, "оскільки відсутня назва організації куди прийнята особа". Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 02.04.1994 Рівненською обласною радою.

15.03.2024 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка за принципом випадковості (екстериторіальності) передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області (а.а.с.32-33).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 22.03.2024 №56 (а.с.36) позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Вік заявника 58 років.

Загальний страховий стаж складає 17 років 8 місяців 19 днів.

Період проживання станом на 01.01.1993 становить 6 років 4 місяці.

За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 21.05.2024 №56 на заміну рішення від 22.03.2024 (а.с.37) позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Вік заявника 57 років.

Загальний страховий стаж складає 11 років 0 місяців 21 день.

Період проживання станом на 01.01.1993 становить 6 років 4 місяці.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_3 : з 25.05.1982 по 05.11.1985, "оскільки в даті наказу на прийняття на роботу має місце виправлення", з 15.10.1986 по 31.12.1989, "оскільки відсутня назва організації куди прийнята особа".

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону №1058-IV.

Зокрема, згідно з ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до абз.1 ст.55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

У спірних правовідносинах право ОСОБА_1 на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років, тобто після досягнення 54 річного віку, не є спірним, що підтверджується змістом оскарженого рішення про відмову в призначенні пенсії за віком.

Суд встановив, що пенсійного віку 54 роки позивач досягнув 06.04.2020.

За приписами ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

- з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

- з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

- з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

- з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

- з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

- з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

- з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідач у спірному рішенні вказав, що страховий стаж Наумовича становить 11 років 0 місяців 21 день. Відтак, зазначеного страхового стажу недостатньо для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.

Суд звертає увагу на те, що за приписами ч.2 ст.26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

- по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

- з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

- з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

- з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

- з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

- з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

- з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ (15.03.2024), останньому виповнилося 57 років.

Таким чином, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, позивач набув права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону Закону №796-ХІІ, та з урахуванням норм ст.26 Закону №1058-IV - у 57 років (63-6).

Суд встановив, що пенсійного віку 57 років позивач досягнув 06.04.2023.

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства суд зазначає, що позивач набуде право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ у віці 57 років за умови наявності стажу станом на 2023 рік від 15 до 24 років.

Єдиною підставою для відмови в призначенні пенсії за віком слугував висновок відповідача про відсутність у позивача мінімального страхового стажу для призначення такої пенсії, зроблений у зв`язку з тим, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 25.05.1982 по 05.11.1985 - "оскільки в даті наказу на прийняття на роботу має місце виправлення", з 15.10.1986 по 31.12.1989 - "оскільки відсутня назва організації куди прийнята особа".

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з ч.4 ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За приписами ст.62 Закону №1788-XII, ст.48 Кодексу законів про працю України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Періоди роботи після набрання чинності Законом №1058-IV враховуються до страхового стажу відповідно до відомостей персоніфікованого обліку (сплати внесків), а до 01.01.2004 згідно із записами у трудовій книжці особи.

Трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_3 (дата заповнення 25.05.1982) (а.а.с.20-21) містить, серед інших, такі записи:

1. Запис №1 від 25.05.1982 прийнятий на посаду робочого в комору бригади №1 в радгосп "Старосільський" (наказ від 25.05.1982 №82);

2. Запис №2 від 05.11.1985 звільнено з роботи в зв`язку з призовом в армію (наказ від 05.11.1985 №126);

3. Запис №3 від 15.10.1986 прийнятий на роботу робітником будівельної бригади в радгосп "Старосільський" (наказ від 15.10.1986 №117);

4. Запис №4 від 31.12.1989 звільнено з роботи за власним бажанням (наказ від 31.12.1989 №138).

Відповідно до довідки Сільськогосподарського приватного підприємства "Верес" від 29.02.2024 №24 (а.с.34), документи про трудовий стаж (книги наказів, платіжні відомості та особові рахунки) бувшого радгоспу "Старосільський" за період з квітня місяця 1960 року по липень місяць 1997 року не збереглися, згоріли при пожежах 18.02.1993 та 15.07.1997 роках.

Підстава: архівний акт про пожежу від 20.04.1983 та акт про пожежу від 15.07.1997.

Згідно із довідкою Сільськогосподарського приватного підприємства "Верес" від 29.02.2024 №25 (а.с.35), радгосп "Старосільський" реформовано в КСП "Старосільське" згідно з реструктуризацією та розпорядженням голови райдержадміністрації за №551 від 26.11.1996, а КСП "Старосільське"реформовано в СГПП "Верес" з 01.04.2000 згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію за розпорядженням голови райдержадміністрації №466 від 31.12.1999.

Відповідно до пункту 1 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 (далі - Положення №310) (чинних на час роботи позивача у колгоспах до проголошення незалежності України), основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника.

Відповідно до п.2 Положень №310, трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу. До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (п.5 Положень №310).

Згідно з п.6 Положень №310, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визнаних правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу вносила відповідні записи до трудової книжки.

Відтак, у разі відсутності рішення правління колгоспу або загальних зборів олгоспників або правонаступника про зарахування певного року до стажу роботи, через невиконання встановленого мінімуму трудової участі в колективному господарстві з поважної причини, обчислення страхового стажу проводиться за фактичною тривалістю.

Згідно з п.п.2.2-2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Записи про причини звільнення повинні здійснюватися в трудовій книжці в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п.2.25 Інструкція №58).

Крім того, згідно з п.2.26 Інструкції №58, запис про звільнення в трудовій книжці працівника здійснюється з дотриманням наступних правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженій Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, яка була чинна на час роботи позивача в радгоспі "Старосільський".

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 21.02.2018 у справі №687/975/17, від 23.04.2019 у справі №593/1452/16-а, від 30.09.2021 у справі №300/860/17.

З трудової книжки НОМЕР_3 від 25.05.1982 вбачається, що така містить інформацію про трудовий стаж ОСОБА_1 з відповідними записами, зокрема, як про прийняття на роботу, так і про звільнення з роботи у період з 25.05.1982 до 05.11.1985 та з 15.10.1986 до 31.12.1989.

Жодних доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо зазначених періодів роботи відповідачем не надано, а тому зазначені записи безпідставно не взято до уваги під час розрахунку стажу.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.

Також у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.

Суд звертає увагу на те, що Законом №1058-IV та Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України за №1566/11846 від 27.12.2005 (далі - Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, відповідачем не надано доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту його роботи у спірний період. Також не надано доказів сприяння позивачу в отриманні таких документів.

Таким чином, наведені вище обставини справи та надані суду докази підтверджують, що позивач дійсно у спірні періоди з 25.05.1982 до 05.11.1985 працював робочим в коморі бригади №1 в радгоспі "Старосільський", з 15.10.1986 до 31.12.1989 працював робітником будівельної бригади в радгоспі "Старосільський", а подані ним документи були достатніми для зарахування цих періодів роботи до страхового стажу.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у спірних правовідносинах допустило протиправну бездіяльність, що полягає у незарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи у радгоспі "Старосільський" з 25.05.1982 до 05.11.1985, з 15.10.1986 до 31.12.1989 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 25.05.1982.

Відтак, суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття відповідачем спірного рішення загальний страховий стаж (при мінімально необхідному від 15 до 24 років) ОСОБА_1 складав 11 років 0 місяців 21 день, зарахованих відповідачем, та 06 років 07 місяців 26 днів - протиправно ним не зарахованих а всього: 17 років 08 місяців 17 днів.

Відповідно до пункту 1 статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено судом, станом на дату звернення із відповідною заявою про призначення пенсії вік позивача становив 57 років, а його страховий стаж 17 років 08 місяців 20 днів, при мінімально необхідному від 15 до 24 років.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, частиною другою статті 245 КАС України, передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3); про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При визначенні територіального органу Пенсійного фонду України, який має обов`язок поновлення порушеного права позивача, суд враховує положення абз.1 п.4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постанова правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1), згідно з яким заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз.14 п.4.2 Порядку №22-1).

У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Відтак, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, яким у цьому випадку є відповідач.

Враховуючи наведене, належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.05.2024 №56 та зобов`язання останнього призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із 15.03.2024 із зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону №796-ХІІ.

При цьому, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо зарахування стажу, призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Водночас позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплачувати позивачу пенсію задоволенню не підлягають, оскільки такий обов`язок після призначення пенсії покладений на територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи, тобто в цій справі не на відповідача, а на Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, до якого позивачем такі позовні вимоги не заявлялися.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

З огляду на викладене, позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Судом встановлено, що у позовній заяві позивачем фактично було заявлено одну вимогу немайнового характеру. Оскільки позов містив одну вимогу немайнового характеру, яка хоча і частково, але підлягає задоволенню, то розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968,96грн.

Враховуючи положення ч.1 ст.139 КАС України, сплачений за подання цього позову судовий збір слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відмову у призначенні пенсії від 21.05.2024 №56 (на заміну рішення від 22.03.2024).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 з 15 березня 2024 року пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зарахувавши до його загального страхового стажу періоди роботи у радгоспі "Старосільський" з 25.05.1982 до 05.11.1985, з 15.10.1986 до 31.12.1989.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області судові витрати із сплати судового збору у сумі 968,96грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (пл.Центральна, буд.3, м.Чернівці, Чернівецька обл., 58002; ідентифікаційний код юридичної особи 21084076).

Рішення складено 29 травня 2025 року.

Суддя О.М. Дудар