Справа № 640/6206/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 травня 2025 року

м. Київ

справа №640/6206/20

адміністративне провадження № К/990/50048/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мацедонської В. Е.,

суддів: Мартинюк Н. М., Мельник-Томенко Ж. М.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року (суддя Щавінський В. Р.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року (головуючий суддя Карпушова О. В., судді: Кобаль М. І., Файдюк В. В.),

УСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області (далі - відповідач, Управління ДМС), у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління ДМС від 06 березня 2020 року № 117 про відмову у прийнятті заяви про визнання громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Управління ДМС повторно розглянути заяву громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтовування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення Управління ДМС є протиправним, у зв`язку з тим, що відповідачем не враховані об`єктивні причини побоювання позивача за своє життя, оскільки він має об`єктивні побоювання повертатись до країни походження з причини відсутності впевненості в захисті держави, у зв`язку зі зміною віросповідання з мусульманства на християнство, а також щодо невпевненості в реакції його сім`ї на таку зміну віросповідання.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у січні 2014 року ОСОБА_1 вже звертався до Управління ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з причин зміни віросповідання з мусульманства на християнство, а також щодо невпевненості в реакції його сім`ї на таку зміну, за результатами розгляду якої відповідачем було прийнято рішення від 01 липня 2014 року № 376-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Унаслідок оскарження позивачем такого рішення у судовому порядку, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2014 року, яка набрала законної сили 21 листопада 2014 року, у задоволенні адміністративного позову громадянина Лівії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача, - Управління ДМС, про визнання незаконними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено (справа № 826/11197/14).

Суди попередніх інстанції зауважили, що заява позивача від 06 березня 2020 року містить аналогічні обставини та підстави, які були зазначені ОСОБА_1 у заяві від 30 січня 2014 року, будь-яких нових (інших) обставин заявник не навів, що з огляду на положення частини шостої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) свідчить про наявність підстав для прийняття уповноваженою особою Управління ДМС рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 лютого 2018 року у справі № 825/608/17, наголосили, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Так, під час попереднього розгляду особової справи 2014KYIV0017 працівниками Управління ДМС було виявлено неправдиві твердження, які були досліджені у рекомендаційному висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 15 травня 2014 року з урахуванням інформації по країні походження. Більш того, протягом періоду між прийняттям попереднього рішення та повторним зверненням не відбулося змін у країні походження заявника, що могли б мати суттєве значення для повторного звернення із такою заявою, що, у свою чергу, підтверджується добровільним поверненням заявника до країни походження після першого звернення за захистом в Україні і повторним прибуттям останнього до України вже в лютому 2020 року (позивач прибув з Лівану в Україну на підставі паспорту № НОМЕР_1 та візи типу «С» повітряним транспортом 11 лютого 2020 року (аеропорт Бориспіль).

Суди уважають, що твердження позивача стосовно того, що він має об`єктивні побоювання повертатись до країни походження з причини відсутності впевненості в захисті держави, у зв`язку зі зміною віросповідання з мусульманства на християнство, а також щодо невпевненості в реакції його сім`ї на таку зміну є безпідставними і не мають реального підґрунтя, оскільки ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування у країні громадянської належності, у зв`язку зі зміною релігії.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, 24 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернуся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), указавши, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 420/6339/18 щодо застосування положень статей 7, 8, 9 Закону № 3671-VI, а саме: підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 640/6206/20 на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

07 березня 2025 року від Управління ДМС до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач наголосив, що заява ОСОБА_1 від 06 березня 2020 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була подана повторно і з тих самих підстав, що попередня заява, по якій Управління ДМС вже прийняло відповідне рішення. Тобто, у цій справі застосуванню підлягають положення частини шостої статті 5 Закону № 3671-VI.

16 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, проаналізувавши постанову Верховного Суду, висновки якої, на думку скаржника, не враховано судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, Суд дійшов висновку про таке.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як зазначалося вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України. При цьому, інші підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення як треба розуміти подібність правовідносин.

Розглядаючи це питання, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Крім того, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 та від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц Суд виснував, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Як убачається з матеріалів справи, аргументи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію Верховного Суду щодо застосування статей 7, 8, 9 Закону № 3671-VI (постанова від 17 вересня 2019 року у справі № 420/6339/18).

З цього приводу колегія суддів уважає за доцільне зазначити таке.

Так, предметом позову у справі № 420/6339/18 було рішення Управління ДМС про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання відповідача прийняти таке рішення.

У згаданій постанові Верховний Суд надав оцінку вмотивованості рішення Управління ДМС стосовно наявності підстав для відмови у оформленні документів та виснував, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними доказами, а ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Серед іншого, Суд зауважив, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. При цьому, для повного встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, у справі № 420/6339/18 судами досліджувалися обставини стосовно наявності у особи саме підстав для оформлення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (побоювань переслідування).

При цьому, Верховний Суд надав свої висновки щодо наявності таких підстав у взаємозв`язку з обов`язком їх доказування як особою, яка звернулася з відповідною заявою, так і з інформаційних джерел, які є загальновідомими.

Водночас предметом розгляду цієї справи є рішення Управління ДМС про відмову позивачу у прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання відповідача повторно розглянути таку заяву.

Тобто, етап «оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» у справі № 640/6206/20 не настав.

Ключове питання, яке суди попередніх інстанцій у цій справі встановлювали і досліджували, є наявність (відсутність) підстав для прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у контексті того, що ним вже подавалася аналогічна заява і за результатами її розгляду було прийнято Управлінням ДМС рішення про відмову у наданні такого статусу.

Тобто, правовідносини у цій справі регулюються частиною шостою статті 5 Закону № 3671-VI (виникли на етапі прийняття заяви) і не стосуються статтей 7, 8, 9 цього Закону (які встановлюють порядок попереднього розгляду заяви та розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

З наведеного висновується, що правовідносини у цій справі та у справі № 420/6339/18 відрізняються особливостями правового регулювання та фактичними обставинами.

Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом обставин, установлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Аналізуючи зміст постанови Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 420/6339/18, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, Суд констатує, що вона стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, тому не може слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За наведених обставин Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтями 248, 339, 345, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді Н. М. Мартинюк

Ж. М. Мельник-Томенко