Справа № 440/12471/24
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 травня 2025 року

м. Київ

справа №440/12471/24

адміністративне провадження № К/990/20991/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Мацедонської В.Е., Уханенка С.А.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі №440/12471/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної установи «Урядовий контактний центр» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Міністерства юстиції України, Державної установи «Урядовий контактний центр», в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду повторної заяви ОСОБА_1 як учасника бойових дій, ветерана Національної поліції, інваліда війни від 16 вересня 2024 року, реєстраційний номер ЖИ-17802282, з урахуванням статті 40 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції (захист права власності), рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2020 року у справі «Andreyev v. Russia» (заява № 28852/06), від 28 січня 2020 року у справі «Yunusova v. Russia» (заява № 5489/10), від 04 лютого 2020 року у справі «Shibayeva v. Russia» (закон № 13813/06), від 10 березня 2020 року у справі «Indayeva and Sultanov v. Russia» (заяви № 58821/08 та 18360/13), від 16 січня 2020 року у справі «Sinadinovska v. North Macedonia» (заява № 27881/06), від 11 лютого 2020 року у справі «Shmatova and others v. Russia» (заява № 36539/08), від 20 лютого 2020 року «Livancic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заява № 15313/15), від 20 лютого 2020 року у справі «Vucenovic and Malkoc v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 17760/16 та 57495/17), 20 лютого 2020 року у справі «Pramenkovic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 44114/16 та № 47031/16), від 05 березня 2020 року у справі «Kladnicanin v. Serbia» (заява № 137/10), від 2 липня 2020 року у справі «Dmytrenko and Bezdorozhniy v. Ukraine» (заяви № 59552/11 та № 7096/12), а також від 08 жовтня 2020 року у справі «Gogic v. Croatia» (заява № 1605/14), рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява № 46852/13), рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, щодо невжиття відповідних заходів реагування щодо обставин, викладених у повторній заяві ОСОБА_1 як учасника бойових дій, ветерана Національної поліції, інваліда війни від 16 вересня 2024 року, реєстраційний номер ЖИ-17802282, з урахуванням статті 40 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції (захист права власності), рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2020 року у справі «Andreyev v. Russia» (заява № 28852/06), від 28 січня 2020 року у справі «Yunusova v. Russia» (заява № 5489/10), від 04 лютого 2020 року у справі «Shibayeva v. Russia» (закон № 13813/06), від 10 березня 2020 року у справі «Indayeva and Sultanov v. Russia» (заяви № 58821/08 та 18360/13), від 16 січня 2020 року у справі «Sinadinovska v. North Macedonia» (заява № 27881/06), від 11 лютого 2020 року у справі «Shmatova and others v. Russia» (заява № 36539/08), від 20 лютого 2020 року «Livancic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заява № 15313/15), від 20 лютого 2020 року у справі «Vucenovic and Malkoc v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 17760/16 та 57495/17), 20 лютого 2020 року у справі «Pramenkovic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 44114/16 та № 47031/16), від 05 березня 2020 року у справі «Kladnicanin v. Serbia» (заява № 137/10), від 02 липня 2020 року у справі «Dmytrenko and Bezdorozhniy v. Ukraine» (заяви № 59552/11 та № 7096/12), а також від 8 жовтня 2020 року у справі «Gogic v. Croatia» (заява № 1605/14), рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява № 46852/13), рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо ненадання у встановлений Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР строк відповіді через Державну установу «Урядовий контактний центр» на повторну заяву ОСОБА_1 як учасника бойових дій, ветерана Національної поліції, інваліда війни від 16 вересня 2024 року, реєстраційний номер ЖИ-17802282, з урахуванням статті 40 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції (захист права власності), рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2020 року у справі «Andreyev v. Russia» (заява № 28852/06), від 28 січня 2020 року у справі «Yunusova v. Russia» (заява № 5489/10), від 04 лютого 2020 року у справі «Shibayeva v. Russia» (закон № 13813/06), від 10 березня 2020 року у справі «Indayeva and Sultanov v. Russia» (заяви № 58821/08 та 18360/13), від 16 січня 2020 року у справі «Sinadinovska v. North Macedonia» (заява № 27881/06), від 11 лютого 2020 року у справі «Shmatova and others v. Russia» (заява № 36539/08), від 20 лютого 2020 року «Livancic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заява № 15313/15), від 20 лютого 2020 року у справі «Vucenovic and Malkoc v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 17760/16 та 57495/17), 20 лютого 2020 року у справі «Pramenkovic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 44114/16 та № 47031/16); від 05 березня 2020 року у справі «Kladnicanin v. Serbia» (заява № 137/10), від 2 липня 2020 року у справі «Dmytrenko and Bezdorozhniy v. Ukraine» (заяви № 59552/11 та № 7096/12), а також від 08 жовтня 2020 року у справі «Gogic v. Croatia» (заява № 1605/14), рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява № 46852/13), рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 як учасника бойових дій, ветерана Національної поліції, інваліда війни від 16 вересня 2024 року, реєстраційний номер ЖИ-17802282, вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 16 вересня 2024 року №ЖИ-17802282 у строк більше одного місяця від дня його надходження;

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненаправлення Жиляєву Олександру Олександровичу листа Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2024 року №144399/Ж-28299/20.1, складеного за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 16 вересня 2024 року №ЖИ-17802282;

- зобов`язано Міністерство юстиції України направити ОСОБА_1 лист Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2024 року №144399/Ж-28299/20.1, складеного за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 16 вересня 2024 року за №ЖИ-17802282;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

15 травня 2025 року до Суду надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі №440/12471/24.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Частиною першою статті 13 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 КАС України регламентовано перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності, зокрема, справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

У цій справі предметом спірних правовідносин є бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо неналежного розгляду звернення позивача від 16 вересня 2024 року №ЖИ-17802282.

Отже, з урахуванням вимог статті 12 КАС України, ця справа відносяться до справ незначної складності.

У касаційній скарзі скаржник посилається на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що розгляд цієї справи має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд відхиляє зазначені доводи скаржника з огляду на таке.

У Рішенні від 22 листопада 2023 року у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23,188/23) Конституційний Суд України зазначив, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Про якісний критерій свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд зазначає, що сама лише вказівка на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, без належного та фундаментального обґрунтування, та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими.

Водночас Судом установлено, що касаційна скарга не містить належних доводів, які могли б обґрунтувати дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не вказав випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 12, 13, 248, 328, 333, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі №440/12471/24.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді:О.Р. Радишевська В.Е. Мацедонська С.А. Уханенко