Справа № 200/8021/24
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року справа №200/8021/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Гаврищук Т.Г. суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 р. у справі № 200/8021/24 (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як дружині загиблого учасника бойових дій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки у кількості 15 календарних днів за 2022 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як дружині загиблого учасника бойових дій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки у кількості 15 календарних днів за 2022 рік;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , як дружині загиблого учасника бойових дій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за всі дні невикористаної календарної додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 112 календарних дні за період 2015-2022 роки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за всі дні невикористаної календарної додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 112 календарних дні за період 2015-2022 роки.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , як дружині учасника бойових дій ОСОБА_2 , грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки у кількості 15 діб за 2022 рік та невикористаної календарної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1. ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у кількості 112 календарних дня за період 2015 - 2022 роки. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як дружині учасника бойових дій ОСОБА_2 , грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки у кількості 15 діб за 2022 рік та невикористаної календарної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1. ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у кількості 112 календарних дня за період 2015 - 2022 роки.

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та залишити адміністративний позов без розгляду.

В обґрунтування доводів щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду зазначає, що місцевий суд був зобов`язаний дати правову оцінку аргументам позивача про те, що строк звернення до адміністративного суду з цим позовом встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України, та навести в ухвалі мотиви, прийняття або відхилення аргументів позивача про те, що строк звернення до адміністративного суду з цим позовом встановлений саме статтею 233 Кодексу законів про працю України.

Відтак, відповідач вимагає від апеляційного суду в судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду цієї апеляційної скарги, навести мотиви прийняття або відхилення аргументів позивача та відповідача про те, що строки звернення до адміністративного суду з цим позовом встановлено статтею 233 Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції в ухвалі від 20 листопада 2024 року по справі №200/8021/24 не визначив норму закону, якою встановлено строк звернення до адміністративного суду з цим позовом, відповідно не встановив тривалість такого строку; не встановив дату, з якої слід розпочати відлік строку звернення до суду тощо, є необґрунтованим вихідне припущення суду про те, що строк звернення до суду пропущено, та, відповідно, послідуюча оцінка поважності причин пропуску цього строку. Не встановивши та не обґрунтувавши наявність факту пропуску строку звернення до суду, тривалість пропуску цього строку тощо, суд першої інстанції не міг перейти до розгляду питання про наявність та поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Позиція відповідача з цього питання полягає в тому, що матеріалами справи не підтверджується наявність жодної підстави для поновлення строку звернення до суду, які б відповідали всім вимогам, що перелічені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 та від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19. Якщо апеляційний суд не погоджується з цим аргументом відповідача, мотиви його відхилення з аналізом відповідності конкретної причини пропуску строку звернення до суду вимогам, які перелічені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 та від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19 (або мотиви необхідності відступу від правових позицій Верховного Суду), мають бути зазначені у судовому рішенні апеляційного суду ухваленому за результатами розгляду цієї апеляційної скарги.

Щодо наявності у позивача права на звернення до суду за захистом.

Чинне законодавство України не встановлює обов`язку військової частини здійснювати пошук членів сім`ї загиблого військовослужбовця, їхніх банківських реквізитів тощо та примусово зараховувати на їхні банківські рахунку будь-які грошові виплати. Відповідно чинне законодавство України не встановлює строків виконання обов`язку, якого немає.

Обов`язковою умовою для отримання грошової компенсації за невикористані дні відпусток членом сім`ї, є подання таким членом сім`ї письмової заяви про здійснення відповідної виплати. До отримання такої заяви військова частина не може ані теоретично, ані практично допустити бездіяльність. Тим більше протиправну бездіяльність.

Місцевим адміністративним судом встановлено, що позивач не зверталась до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпусток. Єдиним зверненням з цього питання був адвокатський запит, який ані за своєю правовою природою, ані фактичним змістом не є заявою про виплату позивачу відповідної грошової компенсації.

Щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Так, оскаржуване рішення містить посилання на пункт 6 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Оскільки грошова компенсація за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки та 112 днів щорічної додаткової відпустки, яка передбачена статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не є пільгами, які передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосування пункту 6 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є неправильним, оскільки ця норма не регулює спірні правовідносини.

Оскаржуване рішення також містить посилання на пункт 6-1 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону. Неможливість отримання військовослужбовцем грошового забезпечення обумовлено тим, що він загинув, а не тим, що він не може отримувати таке грошове забезпечення, оскільки бере участь у бойових діях та операціях. Ця норма не стосується виплат сум грошового забезпечення чи будь-яких інших грошових виплат військовослужбовців, які загинули. Таким чином, і ця норма не регулює спірні правовідносини, не підлягає застосуванню, а, отже є неправильним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права.

Також суд першої інстанції застосував для вирішення спору пункт 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з яким (в редакції, яка була чинною на дату загибелі військовослужбовця) у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Проте, наслідки, передбачені пунктом 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», настають лише у випадку звільнення з військової служби, що також підтверджено постановою Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Оскільки ОСОБА_2 не був звільнений з військової служби, а був виключений із списків особового складу частини у зв`язку із загибеллю, то підстави для застосування пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не настали.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 24.12.2005 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №267мтд від 08.11.2022 року (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення: офіцера групи тилового забезпечення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 (Г-024705), у зв`язку із загибеллю та направлено документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Загинув 29 липня 2022 року від вибухової травми під час перебування у полоні у смт. Оленівка Кальміуського району Донецької області.

Народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . На військову службу призваний командиром військової частини НОМЕР_1 06.05.2015 року.

Члени сім`ї:

Мати: ОСОБА_3 , померла у 2015 році.

Батько: ОСОБА_4 , помер у 2012 році.

Дружина: ОСОБА_1 , 1978 р.н.

Дочка: ОСОБА_5 , 2008 р.н.

Щорічну основну відпустку за 2022 рік не використав 15 діб.

Щорічна додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки не надавалась.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (із змінами), Інструкції про порядок обліку вислуги років для призначення пенсій за період, протягом якого військовослужбовець Національної гвардії України брав участь в антитерористичній операції, затвердженої наказом командувача Національної гвардії України від 12.12.2014 року №500: зарахувати на пільгових умовах вислугу років для призначення пенсії (один місяць служби за три місяці), старшому лейтенанту ОСОБА_2 , який безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення Національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій і Луганській області, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районі та в період здійснення зазначених заходів: з 08.05.215 по 03.06.2015, з 04.06.2015 по 30.06.2015, 04.07.2015 по 13.07.2015, з 17.07.2015 по 01.09.2015, з 06.09.2015 по 27.09.2015, з 09.10.2015 по 31.01.2016, з 16.02.2015 по 26.05.2016, з 28.05.2015 по 31.05.2015, з 16.06.2016 по 28.07.2016, з 17.09.2016 по 30.09.2016, з 19.10.2016 по 01.12.2016, з 02.12.2016 по 08.12.2016, з 09.12.2016 по 29.01.2017, з 30.01.2017 по 06.02.2017, з 07.02.2017 по 09.02.2017, з 10.02.2017 по 16.04.2017 по 04.05.2017 по 06.08.2017, з 02.09.2017 по 24.10.2017, з 27.10.2017 по 27.11.2017, з 29.11.2017 по 01.01.2018, з 18.01.2018 по 31.01.2018, з 01.02.2018 по 02.04.2018, з 06.04.2018 по 30.04.2018, з 30.04.2018 по 01.07.2018, з 17.07.2018 по 15.10.2018, з 26.10.2018 по 12.05.2019, з 28.05.2019 по 20.06.2019, з 23.06.2019 по 28.07.2019, з 13.08.2019 по 20.10.2019, з 31.10.2019 по 30.11.2019, з 05.12.2019 по 05.12.2019, з 21.12.209 по 12.07.2020, з 02.08.2020 по 13.09.2020, з 24.09.2020 по 24.09.2020, з 05.10.2020 по 26.10.2020, з 30.10.2020 по 17.11.2020, з 21.11.2020 по 08.03.2021, з 14.03.2021 по 10.05.2021, з 26.05.2021 по 06.06.2021, з 10.06.2021 по 12.09.2021, з 08.10.2021 по 12.12.2021, з 25.12.2021 по 23.02.2022, з 24.02.2022 по 19.05.2022.

Вислуга років на 29.07.2022 року становить:

час служби в календарному обчисленні - 10 років 04 місяці 16 днів;

час служби в пільговому обчисленні (без урахуванням календарної вислуги) - 12 років 06 місяців 20 днів.

Загальна вислуга років на 29 липня 2022 року становить 22 роки 11 місяців 06 днів.

Листом від 29.05.2023 року за вих.№ 40257/11-4619 на адвокатський запит від 12.05.2023 року представника позивача повідомлено про те, що ОСОБА_2 під час проходження військової служби не звертався із рапортом про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та був виключений з усіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю, тому наразі відсутній правовий механізм виплати зазначеної грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Згідно з посвідченням серія НОМЕР_3 від 23.05.2023 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4, ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 1-2, п. 8 ч. 1, частин 17 -18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та у Законі України «Про оборону України».

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Припинення надання додаткових відпусток під час особливого періоду у державі не означає втрату права військовослужбовця на додаткові види відпусток. Не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Згідно ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

Згідно ст. 2 вищевказаного Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

ОСОБА_2 , померлий чоловік позивачки, як учасник бойових дій, під час проходження військової служби мав право на отримання щорічної основної відпустки за 2022 рік у кількості 15 діб та додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік за 2015-2022 роки, а отже набув право на отримання грошової компенсації за такі невикористані відпустки.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Передбачено, що у разі коли військовослужбовцю при звільнення не було надано додаткову відпустку, виплачується компенсація за невикористання такої відпустки.

У цій частині суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19). Верховний Суд вказував, що у випадку звільнення, особі виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Згідно ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно ч. 22 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі загибелі (смерті) військовослужбовців грошова компенсація за всі не використані ними за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», виплачується членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, зазначеним в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 цього Закону, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Згідно ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям (частина 6 статті 83 Кодексу законів про працю України).

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.

Згідно із пунктами 1, 2 розділу ХХХ Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України. Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Отже, дружина військовослужбовця має право на виплату у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належного йому, але не отриманого до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення, компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, грошову компенсацію за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті).

Законодавчо обґрунтованим та об`єктивно можливим є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як дружині учасника бойових дій ОСОБА_2 , грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки у кількості 15 діб за 2022 рік та невикористаної календарної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1. ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у кількості 112 календарних дня за період 2015 - 2022 роки.

Стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За правилами ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи свідчать, що позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй, як дружині загиблого учасника бойових дій, померлого ОСОБА_2 , грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки у кількості 15 діб за 2022 рік та невикористаної календарної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1. ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у кількості 112 календарних дня за період 2015 - 2022 роки.

Так, у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду, також, зазначила, що норма статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX, далі - Закон України від 01.07.2022 №2352-IX), "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Колегія суддів враховує, що 06 квітня 2023 року Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Отже, у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що до спірних позовних вимог підлягає застосуванню частина 2 статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, якою визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

За наслідками судового розгляду, місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 р. у справі № 200/8021/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 р. у справі №200/8021/24 - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 29 травня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко