Справа № 380/314/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/314/25 пров. № А/857/14910/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року, головуючий суддя Морська Г.М., ухвалене у м. Львів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до КЕВ м.Львова, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Квартирно - експлуатаційного відділу міста Львова щодо неподання до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення з числа службових Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право на виключення з числа службового житла квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати Квартирно - експлуатаційний відділ міста Львова подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення з числа службових Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова квартиру у №17, жилою площею 12,5 м2 по АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він звернувся із заявою до КЕВ м. Львова щодо подання до Львівської міської ради клопотання про виключення з числі службового житла 1 - кімнатної квартири АДРЕСА_1 та надання її для постійного проживання. 21.11.2024 (вих.№575/14/6444) КЕВ м. Львова відмовила у задоволення цієї заяви. Мотивами для відмови слугувало те, що на підставі Постанови Львівської ОДА та об`єднання профспілок Львівщини від 13.03.2017 року №1 та №ВК-35, яким визначено середню норму забезпеченості житловою площею на 1 жителя у м. Львові складає 10,7 м2. Для забезпечення сім`ї з 4-х осіб така житлова площа має складати не менше 42,8 м2. Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Квартирно - експлуатаційного відділу міста Львова щодо неподання до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення з числа службових Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язано Квартирно - експлуатаційний відділ міста Львова () подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення з числа службового житла квартиру у АДРЕСА_3 , жилою площею 12,5 м2 по АДРЕСА_2 ; у задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, КЕВ м.Львова оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у відповідності до Постанови Львівської ОДА та об`єднання профспілок Львівщини від 13.03.2017 року №1 та №ВК-35 середня норма забезпеченості житловою площею на 1 жителя у м. Львові складає 10,7 кв.м. Для забезпечення моєї сім`ї з 4-х осіб така житлова площа має складати не менше 42,8 кв.м. Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України із 05.08.1994 року проходить військову службу у Збройних Силах України.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 03.01.2006 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

22.08.2011 року ОСОБА_1 виконавчим комітетом Львівської міської ради виданий ордер на службове жила приміщення серія С-О № 000319 на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 12,5 м2, яке складається з 1 кімнати ізольованої квартири за адресою АДРЕСА_4 (загальною площею 30,9 м2). Склад сім`ї : ОСОБА_1 основний, ОСОБА_2 дружина.

Відповідно до довідки 5 Територіального управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України від 19.11.2024 року №526/268 полковник ОСОБА_1 має на утриманні сім`ю у складі: ОСОБА_2 1984 р.н. дружина, ОСОБА_3 2011 р.н. син, ОСОБА_4 2016 р.н. син.

Відповідно до наказу начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту від 29.09.2021 року №47 Про зарахування на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, позивач перебуває на загальній черзі та першочергове отримання житла як учасник бойових дій.

Із довідки про проходження військової служби ОСОБА_1 , виданої начальником 5 територіального управління внутрішнього аудиту позивач із 1994 року по теперішні час має термін проходження військової служби більше 20 років.

19.11.2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до КЕВ м. Львова щодо подання до Львівської міської ради клопотання про виключення з числі службового житла 1 - кімнатної квартири АДРЕСА_1 та надання її для постійного проживання.

21.11.2024 року (вих.№575/14/6444) КЕВ м. Львова надіслала позивачу наступну відповідь на його заяву: «… У відповідності до Постанови Львівської ОДА та об`єднання профспілок Львівщини від 13.03.2017 року №1 та №ВК-35 середня норма забезпеченості житловою площею на 1 жителя у м. Львові складає 10,7 кв.м. Для забезпечення моєї сім`ї з 4-х осіб така житлова площа має складати не менше 42,8 кв.м. Виключення 1-кімнатної квартири АДРЕСА_5 з числа службових не буде слугувати підставою для зняття Вас та членів Вашої сім`ї з квартирного обліку у Львівському гарнізоні. Крім того повідомляю, що заступником Міністра оборони України прийнято рішення №2551/з/5 від 04.11.2022 року, згідно якого «в подальшому пропонується командирам військових частин, керівникам установ та організацій подавати до квартирно-експлуатаційних відділів пропозиції щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення з числа службових членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісті, як виняток, у зв`язку з неможливістю надання іншого житла». На підставі вищевикладеного, розглянути Ваше питання по суті звернення не представляється можливим…».

Вважаючи таку відповідь відмовою, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що щодо позивача наявні всі необхідні, визначені п. 10 Інструкції, умови для реалізації права на виключення житла, яке він займає, з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-XII закріплено, що квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

За змістом статті 118 Житлового кодексу України (далі ЖК України) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

У статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі Порядок), а саме пунктом 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Вказаним Порядком на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Пунктом 11 Порядку встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

В свою чергу, підготовка, оформлення документів та передання у власність громадян квартир (будинків) здійснюються уповноваженими на це органами приватизації, створеними при КЕУ, КЕВ (КЕЧ) районів, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 1 розділу Х Інструкції №380).

Передання квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (пункт 2 розділу Х Інструкції №380).

Передання займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника (пункт 3 розділу Х Інструкції №380).

Орган приватизації за потреби уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, оформлює відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах (пункт 3 розділу Х Інструкції №380).

Передання квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (пункт 4 розділу Х Інструкції №380).

Органи приватизації видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна проводять на спеціальних бланках, зразки та описи яких затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 2003 року № 39/5 (п.1-6 розділу Х Інструкції) (пункт 5 розділу Х Інструкції №380).

Відповідно до норми частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом. Так, зокрема у статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказано, що не підлягають приватизації: квартири музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

З матеріалів справи слідує, що позивач перебуває на квартирному обліку та має календарну вислугу на військовій службі більше 20 років, має статус учасник бойових дій, перебуває на квартирному обліку, що підтверджується відповідними посвідченням та довідками.

Таким чином, у нього наявні усі необхідні, визначені п. 10 Інструкції, умови для реалізації права на виключення житла, яке він займає, з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.

Покликання КЕВ на рішення заступника Міністра оборони України від 04 листопада 2022 №2551/з/5 не заслуговує на увагу, оскільки таке суперечить нормативним актам, що мають вищу юридичну силу Закону № 2011-XII, Порядку №1081 та Інструкції №380.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях КЕВ протиправної бездіяльності, що порушує гарантоване законом право позивача на забезпечення житлом у встановленому порядку.

Також, колегія суддів звертає увагу, що постановою Львівської ОДА та об`єднання профспілок Львівщини від 13.03.2017 року №1 та №ВК-35 визначено середні норми забезпеченості житловою площею на 1 жителя у м. Львові, при цьому, спірна квартира, яку позивач просить виключити з числа службових на перевищує встановленого нормативу.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про часткову підставність та обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року у справі №380/314/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич