Справа № 620/13871/24
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Ткаченко О.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Справа № 620/13871/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними дій, бездіяльності,

зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач), в якому просила:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_2 грошового забезпечення з 25.01.2022 по 11.03.2024 без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року;

- зобов`язати військову частини НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_2 перерахунок грошового забезпечення з 25.01.2022 по 11.03.2024 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_2 грошової допомоги для оздоровлення за 2022 - 2024 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової допомоги для оздоровлення за 2022 - 2024 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 25.01.2022 по 31.12.2022 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 25.01.2022 по 31.12.2022 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року позовну заяву було повернуто Позивачці.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з 19.07.2022 законодавцем змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду у справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема, й заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, відлік якого, з урахуванням пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, розпочався з 01.07.2023.

При цьому суд зазначив, що про розмір належних сум грошового забезпечення Позивачка мала знати щоразу при його отриманні, а щодо остаточного розрахунку на день звільнення - з 11.03.2024, втім до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернулась лише 21.10.2024. Доводів, які свідчили б про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, Позивачкою суду не наведено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду Позивачка подала апеляційну скаргу у якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи свої вимоги Апелянтка зазначає, що строк звернення до суду повинен обчислюватися з моменту, коли Відповідач надав у відповідь на її звернення інформацію щодо її грошового забезпечення.

Також ОСОБА_1 посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах від 28.08.2024 у справі №580/9690/23, від 25 липня 2019 року у справі №826/13000/18, від 08 липня 2021 року у справі №160/674/19.

З цих та інших підстав Апелянтка вважає, що оскаржуване нею рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2024 та від 10.02.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить у її задоволенні відмовити, а ухвалу суду - залишити без змін.

У відзиві представник Військової частини НОМЕР_1 зазначає, що про розмір належних сум грошового забезпечення Позивачка мала знати щоразу при його отриманні, а щодо остаточного розрахунку на день звільнення - з 11.03.2024, так як їй були видані витяг із наказу від 11.03.2024 №71 та грошовий атестат.

Також Відповідач відзначив, що під час звільнення (направлення до іншої військової частини) Позивачки, від останньої не надходило претензій або зауважень щодо сум, нарахованих та виплачених їй при звільненні.

Від Позивачки надійшла заява у які вона просить при розгляді апеляційної скарги врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.11.2024 у справі №120/359/24 щодо застосування строків звернення до суду осіб, які проходять військову службу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у Військової частини НОМЕР_1 було витребувано додаткові докази у справі, а саме грошовий атестат ОСОБА_1 , а також докази, які підтверджують дату її ознайомлення з грошовим атестатом.

Також у ОСОБА_1 було витребувано докази, які підтверджують проходження нею військової служби у період з 12.03.2024 по 21.10.2024.

На виконання зазначеної ухвали Апелянт надав до суду витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.03.2024 №71 та додатково пояснив, що Позивачка у день виключення зі списків частини отримала витяг із наказу від 11.03.2024 №71 та грошовий атестат. Також представник Військової частини НОМЕР_2 Станом на 02 травня 2025 року у військовій частині проводиться аудиторська перевірка. Бухгалтерська документація знаходиться у аудиторів, в тому числі грошові атестати. Таким чином, відсутня можливість надати копію грошового атестату.

На виконання зазначеної вище ухвали суду Позивачка надала копію довідки від 03.05.2025 №2050, згідно якої старший солдат ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за контрактом у в/ чНОМЕР_4 з 12.03.2024.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню в частині з наступних підстав.

Нормативно-правове обґрунтування.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) було установлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» ( далі - Закон № 2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Закон України № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції з урахуванням доводів учасників справи, колегія суддів відзначає, що характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення зазначених вище змін до статті 233 КЗпП України.

Надаючи оцінку доводам Апелянтки, апеляційний суд відзначає, що Конституційний Суд України, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини рішення).

У рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів також відзначає, що Верховний Суд неодноразово вже висловлював правову позицію щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України як до, так і після змін, запроваджених Законом № 2352-IX.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 при вирішенні питання щодо застосування ст. 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) дійшла таких висновків:

- якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії ст. 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце в період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 233 КЗпП України в попередній редакції; у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»;

- з урахуванням п. 1 гл. XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними ст. 233 КЗпП України, почався 1 липня 2023 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повертаючись до обставин справи, що розглядається, колегія суддів відзначає, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 за період з 25.01.2022 по 11.03.2024.

Період з 04.06.2022 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями ст. 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком. Проте період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року регулюється чинною редакцією ст. 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено гл. XIX «Прикінцеві положення», зокрема п. 1 якої передбачає продовження строків, визначених ст. 233 цього Кодексу на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24:00 год 30 червня 2023 року карантин скасовано.

Тому, з урахуванням цих правових актів, позовні вимоги до 30 червня 2023 мають бути прийняті судом для розгляду.

Щодо позовних вимог за період з 01.07.2023 по 11.03.2024, колегія суддів зазначає, що вони підлягають обмеженню тримісячним строком згідно з положенням статті 233 КЗпП України.

У контексті зазначеного, апеляційний суд відзначає, що грошовий атестат з огляду на його сутнісний зміст можна вважати письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені Позивачці при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2024 року у справі №500/7140/23.

Водночас, відомості про дату ознайомлення ОСОБА_1 з грошовим атестатом, як і сам грошовий атестат у матеріалах справи відсутні.

Принагідно колегія суддів відзначає, що з метою встановити зазначені обставини ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2025 у Військової частини НОМЕР_1 було витребувано, зокрема, докази, які підтверджують дату ознайомлення Позивачки з грошовим атестатом.

На виконання цієї ухвали суду Відповідачем надано пояснення, згідно з якими датою її ознайомлення є 11.03.2024, оскільки у день виключення зі списків частини Позивачка отримала витяг із наказу від 11.03.2024 №71 та грошовий атестат. Втім, належних та допустимих у контексті ст. 73-74 КАС України доказів, які підтверджують такі обставини та сам атестат Військовою частиною НОМЕР_1 не надано. Твердження Відповідача про те, що у нього відсутня можливість надати грошовий атестат з огляду на те, що станом на 02 травня 2025 року у військовій частині НОМЕР_1 проводиться аудиторська перевірка, а тому бухгалтерська документація знаходиться у аудиторів, колегія суддів до уваги не приймає як такі, що не підтверджені належними доказами у справі.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

Втім, жодних доказів, які підтвердили б факт одержання Позивачкою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні станом на день звернення до суду з цим позовом, Відповідачем не надано.

Окрім того, колегія суддів відзначає, що ОСОБА_1 з 12.03.2024 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 , що може суттєво ускладнити дотримання особою процесуальних строків, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною поважною причиною його пропуску.

Отже, висновки суду першої інстанцій про пропуск строку та наявність підстав для застосування частин другої статті 123 КАС України є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм процесуального права.

Аналізуючи всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, ухвала Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 29 травня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк