Справа № 303/1663/25
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 303/1663/25 пров. № А/857/11172/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М.

за участю представників:

відповідача Чернілевська К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львів апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року (головуючий суддя Курах Л.В. м. Мукачево) у справі № 303/1663/25 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання іноземця до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, -

В С Т А Н О В И В :

ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 , позивач) ) звернувся до суду з позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 (відповідач) про продовження строку затримання іноземця до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач був виявлений та затриманий 20.06.2024 в напрямку 203 прикордонного знаку, на околиці населеного пункту Дийда (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області), в межах прикордонної смуги, на відстані близько 30 метрів до державного кордону, під час спроби незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину, поза пунктами пропуску через державний кордон України.

21.06.2024 Центрально-південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_1 , та виданої на його підставі посвідки на постійне проживання в Україні.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 (справа №303/5363/24) ухвалено затримати відповідача, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, а саме до 20.12.2024 року (включно).

На час розгляду справи відповідач утримується у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, Державної міграційної служби України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2024 (справа №303/9909/24) продовжено строк затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 3 місяці, а сааме до 16.03.2024 року (включно).

Позивач зазначає, що в рамках вжиття заходів щодо документування відповідача прикордонним загоном було направлено лист на адресу Міжнародної організації з міграції в Україні (МОМ), що є провідною міжурядовою організацією в сфері міграції та Агентством ООН з питань міграції в Україні, з проханням щодо сприяння в межах компетенції у документуванні громадян російської федерації, в тому числі, відповідача, свідоцтвами на повернення в країну їхньої громадянської належності (лист від 09.11.2024 року № 02.1/14790-24-Вих).

Також позивач звертався до Міжнародного Комітету Червоного Хреста з проханням надати детальну інформацію з приводу підстав, порядку отримання та використання екстреного проїзного документа для подальшого розгляду питання щодо можливості документування ним громадян російської федерації, в тому числі відповідача (лист від 02.12.2024 №02.1/15752-24-Вих).

В зв`язку з неотриманням з невідомих причин відповіді на попередній лист на адресу Міжнародного Комітету Червоного Хреста було направлено повторний лист з тим самим проханням (лист від 05.02.2025 №02.1/2308-25-Вих).

Відповіді на вищезазначені листи на адресу позивача не надходили, та в матеріалах справи відсутні.

29.07.2024 року відповідач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (надалі Управління), із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, однак як стало відомо позивачу із листа Управління від 23.08.2024 №7401.6-4760/74.2-24, зазначена заява-анкета ОСОБА_1 була повернута адресату разом з додатками 20.08.2024, а сам заявник не перебуває на обліку, як шукач захисту.

В подальшому, відповідач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії (справа №620/12158/24). За наслідками розгляду даної справи судом прийнято рішення від 31.10.2024, яке було оскаржене Управлінням до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 апеляційну скаргу Управління на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 (справа №620/12158/24) залишено без задоволення, а зазначене рішення без змін.

Враховуючи вищезазначене, НОМЕР_2 прикордонним загоном на адресу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області було направлено лист з проханням повідомити про вчиненні ними відносно відповідача дії та прийняті правові рішення (лист від 17.02.2025 №02.1/3004-25-Вих).

За інформацією, що надійшла від Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, 17.02.2025 Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято до розгляду заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , та видано вказаному іноземному громадянину довідку про звернення за захистом в Україні № 013476 терміном дії до 17.03.2025 (лист від 18.02.2025 № 7401.6-1012/74.2-25).

За таких обставин, позивач просив суд продовжити строк затримання відповідача на 6 місяців до 20.06.2025.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року позовну заяву позивача до відповідача про продовження строку затримання іноземця до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні - задоволено частково. Продовжено строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні строком на 2 (два) місяці, а саме до 11.05.2025 (включно).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції враховував відсутність у відповідача документів, які дають йому право на перетин державного кордону (виїзд з України), та документів на підтвердження законності перебування на території України, а також подання ним заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав щодо продовження строку його затримання до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та дійшов висновку про необхідність продовження строку затримання відповідача до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні строком на 2 місяці.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що в задоволені апеляційної скарги слід відмовити з огляду на наступні підстави.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі Закон №3773-VI).

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази щодо прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відтак, на день прийняття рішення судом першої інстанції існували обставини що стали підставою для продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні строком на 2 (два) місяці, а саме до 11.05.2025 (включно).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 286, 316, 321, 322, 325 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року у справі № 303/1663/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар