Справа № 140/9110/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/9110/24 пров. № А/857/31092/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Сеника Р.П.,

Суддів: Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 140/9110/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дії та бездіяльності протиправними, -

суддя у І інстанції Ксензюк А.Я.,

дата ухвалення рішення 06 листопада 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №31 від 09.08.2024 щодо відмови у призначенні пенсії по віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи»; зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» з 02.08.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому відповідно до Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII) має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

02.08.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ в Донецькій області та рішенням №31 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що документами не підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.

Враховуючи наведене ГУ ПФУ в Донецькій області прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII, у зв`язку з недосягненням зазначеного пенсійного віку 63 роки.

Позивач вважає рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку протиправним і таким, що порушує її право на соціальний захист, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач також зазначає, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 роки не менше 3 років. При встановленні їй такого статусу та видачі відповідного посвідчення перевірено та підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, що, на думку позивача, є підставою для зменшення їй пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII.

З наведених підстав позивач просить позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року у справі №140/9110/24 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №31 від 09 серпня 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 02 серпня 2024 року; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судові витрати у сумі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що згідно з матеріалами електронної пенсійної справи страховий стаж позивача складає 37 років 10 місяців 28 днів.

Документами не підтверджено право зниження пенсійного віку, оскільки на момент проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 24.01.1990 згідно з довідкою виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 01.06.2023 №1097 позивач за даними трудової книжки з 02.12.1983 по день звернення за призначенням пенсії працює в Ковельській швейній фабриці, що знаходиться на території, яка не відноситься до території радіоактивного забруднення.

З врахуванням викладеного рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відмовлено правомірно.

Апелянт просив рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки відповідача про не проживання позивача станом на 01.01.1993 не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у нього права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є безпідставними.

При цьому у спірному рішенні №31 від 09.08.2024 вказано про наявність у позивача 37 років 10 місяців 28 днів страхового стажу, тобто умова щодо страхового стажу відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, виконується та не є спірною підставою в даній справі.

Враховуючи досягнення позивачем віку 54 роки 08.07.2022 та її звернення із заявою про призначення пенсії 02.08.2024, право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону №796-ХІІ та приписів статті 45 Закону №1058-IV у неї виникло з 02.08.2024 (тобто з дня, звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, як про це просить позивач у позовній заяві).

З урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №31 від 09.08.2024 та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 02.08.2024, тобто з дня звернення із заявою до пенсійного органу про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що Позивач, згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 02.04.2002 Маневицьким МРВ УМВС України у Волинській області 08.07.1968 року народження (а.с.4), має статус громадянина потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією від 24.12.1992 (а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, період проживання позивача, в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджено довідкою №1097 від 01.06.2023 виданою виконавчим комітетом Маневицької селищної ради про те, що ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 24.01.1990 зареєстрована та постійно проживала в селі Майдан Маневицького (на даний час Камінь-Каширського) району Волинської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання Постанови Верховної ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесене до III категорії гарантованого добровільного відселення (а.с.7,31).

Відповідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 10.12.1985 ОСОБА_1 згідно з наказом №42 від 02.10.1985 прийнято на роботу в якості швачки 2 розряду на Ковельську швейну фабрику (а.с.9, 42-43).

Довідкою №153 від 23.06.2023 виданою директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Ковель», встановлено, що у зв`язку з реорганізацією та зміною форми власності, на підставі рішення Ковельського міськвиконкому №250-рв від 26.10.1994 Ковельська швейна фабрика була перейменована на Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційну фірму «Ковель» (а.с.41).

Згідно з даними трудової книжки ОСОБА_1 працює в даному товаристві по даний час. Такий трудової діяльності позивача зараховано до її страхового стажу, відповідно до рішення від 09.08.2024 №31 (а.с.6,29).

Як зазначено в позовній заяві та не заперечується відповідачем, позивач 02.08.2024 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ в Донецькій області та рішенням №31 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з не підтвердженням необхідного періоду перебування у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993, передбаченого частиною другою статті 55 Закону № 796.

Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника (ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з пунктом 5 ч. 2 ст. 55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Положеннями ч. 3 ст. 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Аналіз зазначених правових норм вказує на те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII.

Відповідачем відповідно до спірного рішення від 09.08.2024 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, оскільки період роботи або проживання на території радіоактивного забруднення відсутні, докусментами не підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення. Вік заявниці 56 років, страховий стаж 37 років 10 місяців 28 днів.

У призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 відмовлено через недсягнення пенсійного віку 63 роки.

Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у нього права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, суд враховує, що згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Статтею 65 Закону №796-ХІІ визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України (ч. 1). Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій (ч. 4).

Позивачем до позовної заяви додано посвідчення серії НОМЕР_2 громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), відповідно до якого пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ.

Відповідно до пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 року №501 (далі - Порядок №501), який був чинний на момент видачі позивачу посвідчення категорії 3, Потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Згідно з пунктом 10 Порядку №501, видача посвідчень провадиться: народним депутатам України, керівним і відповідальним працівникам Секретаріату Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Верховного Суду України, Генеральної Прокуратури, Вищого Арбітражного Суду, Кабінету Міністрів, а також керівникам центральних органів державної виконавчої влади, представникам Президента України в областях і містах Києві та Севастополі, працівникам підприємств і організацій, розташованих в зоні відчуження - Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; іншим потерпілим і учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС - Радою Міністрів Республіки Крим, обласним, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій за місцем проживання.

Таким чином, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядком №501 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Відтак, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а (№К/9901/1087/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №501 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Наявне у матеріалах посвідчення, видане позивачу (категорія 3) серії б №001795 підтверджує наявність у позивача пільг та компенсацій встановлених Законом №796-ХІІ для осіб, які постійно проживають у зонах добровільного та гарантованого відселення, в тому числі і на право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Суд першої інстанції вірно встановив, що згідно з паспортними даними ОСОБА_1 народилася в селі Майдан Ковельського району (колишній Маневицький район) Волинської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Крім того, як слідує із матеріалів справи, факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення (у селі Майдан Ковельського району (бувшого Маневицького району) Волинської області) підтверджується довідкою виконавчого комітету Маневийької селищної ради №1097 від 01.06.2023 відповідно до якої позивач дійсно проживала та була зареєстрована у селі Майдан Ковельського району з 26.04.1986 по 24.01.1990. Довідка видана на підставі господарської книги №9 за 1986-1990 роки ПГО №473 (а.с.7).

Таким чином, факт постійного проживання позивача в населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 є підставою для початкової величини зменшення пенсійного віку на 3 роки, а факт постійного проживання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року дає їй право на зниження пенсійного віку на 6 років (максимальний).

Колегія суддів критично оцінює доводи відповідача проте, що станом на 01.01.1993 позивач не підтвердила своє проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки даними трудової книжки підтверджується факт роботи позивача у період з 02.12.1985 по день звернення за призначенням пенсії 02.08.2024 в Ковельській швейній фабриці, що знаходиться на території, яка не відноситься до території радіоактивного забруднення, критично, оскільки дані щодо місця навчання чи роботи позивача в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування та відповідним посвідченням позивача як громадянки, яка постійно проживає або постійно працює на території посиленого радіоекологічного контролю (категорія 3), оскільки факт навчання або працевлаштування особи у навчальному закладі або у роботодавця, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, враховуючи не спростовану відповідачем будь-якими доказами можливість щоденного або періодичного доїзду особи з місця свого постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю до фактичного місця проходження навчання або робочого місця поза населеним пунктом проживання і у зворотному напрямку.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази постійного проживання позивача на території м. Ковель у відповідний період, а тому доводи відповідачів про те, що в цей період (частину такого періоду) позивач, працюючи в м. Ковель проживала в такому населеному пункті, територія якого не відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, є лише їх припущенням.

Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20 зазначив, що "…дані трудової книжки (диплому) не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи".

Такий правовий висновок підтриманий і у постанові Верховного Суду від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Колегія суддів наголошує, що законодавець пов`язує виникнення права на зниження пенсійного віку для призначення пенсії за віком із фактом саме фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку із постійним (а не з періодичним) проживанням в такій місцевості з огляду на тривалий вплив радіації на організм людини.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно вказав, що висновки ГУ ПФУ в Донецькій області у рішенні №31 від 09.08.2024 про те, що позивач станом на 01.01.1993 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років є помилковими та нівелюються статус позивача як особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, який позивачу встановлений у визначеному законом порядку.

За таких обставин , оскільки позивач досягла віку 54 роки 08.07.2022 та звернулася із заявою про призначення пенсії 02.08.2024, право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону №796-ХІІ та приписів статті 45 Закону №1058-IV у неї виникло з 02.08.2024 (тобто з дня, звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, як про це просить позивач у позовній заяві).

Підсумовуючи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов належить задовольнити шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №31 від 09.08.2024 та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 02.08.2024, тобто з дня звернення із заявою до пенсійного органу про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Також апеляційний суд зауважує, що ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що підстав для відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у спірних правовідносинах не було, оскільки позивачем документально підтверджено, що вона станом на 01.01.1993 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, існує лише один вид правомірної поведінки Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 02 серпня 2024 року.

Отже, вибір між декількома можливими правомірними рішеннями відсутній, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

При обґрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року у справі №140/9110/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк