Справа № 455/1362/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 455/1362/24 пров. № А/857/19236/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - Гриба Олега Васильовича на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 10 липня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Кушніром А.В., час ухвалення рішення 12 год 18 хв у м. Старий Самбір, повний текст судового рішення складено 10 липня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (за участі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 ) про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

10.06.2024 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Гриб О.В. звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМСУ, відповідач) (за участі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 ), в якому просила скасувати рішення Старосамбірського відділу ГУ ДМСУ №1/70-2024 від 21.05.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки рф.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 10.07.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції скаргу представник позивачки ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що посвідчується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , виданим управлінням запису актів цивільного стану адміністрації м.Сургут, ханти-мансійського автономного округу - югри, від 09.07.2015. Вказує, що чоловік позивачки від початку російської агресії та війни, вступив як доброволець до армії та по даний час перебуває на військовій службі у ЗСУ. Вказує, що вона солідарна із патріотичними поглядами свого чоловіка щодо захисту України і така її позиція та проукраїнські політичні переконання призведуть до загрози її життю при поверненні до рф. Крім того, вказує, що за час проживання у шлюбі, в їх сім`ї народився син, який є неповнолітньою особою та проживає з ними. Стверджує, що у випадку її повернення до країни походження, її син буде змушений поїхати з нею. В іншому разі, батько дитини, її чоловік, буде змушений звільнитися з лав ЗСУ щоб доглядати дитину.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Баліцький О.Й. просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_3 , який підтримав апеляційну скаргу, представників відповідача ОСОБА_4 та Баліцького О.Й., які заперечили проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка є громадянкою російської федерації, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією (з перекладом на українську мову) її паспорта рф 65№ НОМЕР_2 , виданого 26.12.2019, дійсного до 26.12.2024 (а.с.7-9).

30.10.2021 позивачка прибула на територію України через пункт пропуску «Нові Яриловичі» по паспорту рф 65№9850188 і по теперішній час територію України не залишала.

09.07.2015 між позивачкою ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) та громадянином України ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією (з перекладом на українську мову) свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданим управлінням запису актів цивільного стану адміністрації м.Сургут, ханти-мансійського автономного округу - югри від 09.07.2015 (а.с.11, 12).

Встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у ЗСУ, що підтверджується копією його військового квитка Серія НОМЕР_3 .

Також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією (з перекладом на українську мову) свідоцтва про народження НОМЕР_4 , виданим управлінням запису актів цивільного стану адміністрації м.Сургут, ханти-мансійського автономного округу - югри, від 03.06.2015 (а.с.15, 16).

Неповнолітній ОСОБА_6 проживає разом з батьками в м.Добромилі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.17).

Як слідує зі змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 від 11.11.2021, остання у даній заяві зазначає, що надає згоду на реєстрацію постійного проживання громадянам рф своїй невістці ОСОБА_1 та внукові ОСОБА_6 в належному їй на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_1 , а також дає згоду надавати їм матеріальне забезпечення (проживання, харчування, медичне обслуговування та інші) на час їх проживання у вищезгаданому будинку (а.с.10).

21.05.2024 Старосамбірським відділом ГУ ДМСУ було прийнято рішення №1/70-2024, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 15.06.2024.

Як слідує зі змісту рішення, 30.10.2021 ОСОБА_1 , громадянка рф, прибула на територію України через пункт пропуску Нові Яриловичі по паспорту рф 65 № 9850188 дійсному до 26.12.2024 і до цього часу території України не залишала. З останнього в`їзду в Україну проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, у паспорті позивачки рф 65№ 9850188 було проставлено відмітку про те, що прийнято рішення про примусове повернення №1/70-2024 від 21.05.2024. Встановлено строк для виїзду 25 діб, до 15.06.2024.

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, представник позивачки ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка до закінчення визначеного законодавством дозволеного строку перебування на території України (до 28.01.2022), у належний спосіб не звернулася вчасно до органів ДМС з відповідною заявою, ухилилася від виїзду з України, чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні. За таких обставин, позивачка є іноземкою, яка хоч і законно прибула в Україну, але після закінчення визначеного законодавством терміну перебування, втратила підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України, що відповідає ознакам статусу нелегального мігранта у контексті положень п.14 ч.1 ст.1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства №3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон №3773-VI). Відхиляючи доводи позивачки про неправильні роз`яснення з боку посадових осіб відповідача з питань подальшого її перебування на території України, суд вказав, що стороною позивачки не були надані докази протиправної поведінки вказаних осіб, а також не оскаржувалися нею такі неправомірні дії цих осіб. Відхиляючи доводи позивачки про те, що вона одружена з громадянином України та має неповнолітню дитину, суд першої інстанції вказав, що приведені обставини мали б бути підставою для своєчасних дій легалізації становища позивачки, а не для обґрунтування неправомірності застосування процедури примусового повернення.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з неповним їх з`ясуванням та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон №3773-VI, відповідно до ст.1 якого, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно ч.2 ст.25 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ч.1, 2 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.3 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відповідно до ч.5 ст.30 Закону №3773-VI, рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства/

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23.04.2012, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за №806/21119 (далі - Інструкція).

Згідно п.4, 6 розділу І Інструкції, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За змістом п.10 розділу І Інструкції, рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Рішення суду про примусове видворення іноземця може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.

Оскарження рішень про примусове повернення або примусове видворення зупиняє їх дію, якщо іноземець оскаржив це рішення у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються.

Як видно з матеріалів справи, позивачка 30.10.2021 прибула на територію України через пункт пропуску «Нові Яриловичі» по паспорту рф 65№9850188 і по теперішній час територію України не залишала.

09.07.2015 між позивачкою ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією (з перекладом на українську мову) свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 . За час перебування у шлюбі, у сім`ї позивачки народився син ОСОБА_6 , який на даний час є неповнолітньою особою та проживає з батьками, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади.

Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягненні повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Колегія суддів вважає слушними доводи позивачки про те, що у випадку її повернення до країни походження, її син буде змушений поїхати з нею. В іншому разі, батько дитини, її чоловік, буде змушений звільнитися із лав ЗСУ щоб доглядати дитину.

Колегія суддів звертає увагу, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, а тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Можлива розлука дитини із матір`ю та зміна місця проживання з України на рф, де дитина не знає нікого з родини, буде для неї стресовою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. З огляду на вік дитини розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку.

Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до рф негативно вплине на неї, спричинить їй психічну шкоду та створить для неї нетерпиму обстановку (пункт b статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року), що не сприятиме забезпеченню як найкращих її інтересів.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.04.2023 по справі №308/1403/20.

Частиною першою статті 31 Закону №3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн : де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя.

На думку колегії суддів, у випадку повернення позивачки на територію рф існує реальна загроза її життю та здоров`ю, внаслідок насильства та агресії зі сторони держави, яка в даний час згідно Декларацій ООН є визнана країною-агресором, що є ініціатором агресії та війни в Україні та режим якої є визнаний терористичним згідно постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України щодо визнання російського режиму терористичним...» від 01.12.2022.

Хоча на момент апеляційного перегляду встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_2 вже не перебуває у ЗСУ, проте беззаперечним є той факт, що останній перебував у складі ЗСУ з 09.03.2022, що підтверджується довідкою командира в/ч НОМЕР_5 ОСОБА_8 №853 від 13.03.2022.

Вищенаведене, на переконання колегії суддів, є прямою загрозою життю позивачки при поверненні до рф, з огляду на її проукраїнську позицію та участь її чоловіка в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересу держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України.

Колегія суддів також враховує звернення позивачки із заявою до Старосамбірського відділу ГУ ДМСУ про визнання її особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту №01СТ від 17.03.2025 та декларацію про відмову від іноземного громадянства (а.с.173-176).

Таким чином, наведені вище обставини свідчать про чітке бажання позивачки щодо співпраці з відповідними органами ДМС для вирішення питання її легалізації на території України.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

Видворення іноземця Договірною державою може призвести до порушення питання за статтею 3 Конвенції, і, таким чином, стосуватися відповідальності цієї держави за Конвенцією, якщо буде доведено наявність суттєвих підстав вважати, що у випадку депортації у країні призначення відповідній особі загрожуватиме поводження, заборонене статтею 3 Конвенції.

Суд має дослідити передбачувані наслідки видачі заявника до запитуючої країни з огляду на загальну ситуацію там та його особисті обставини.

Стаття 3 Конвенції не перешкоджає Договірним державам враховувати існування «альтернативи пошуку притулку всередині країни» під час своєї оцінки твердження особи, що повернення до країни походження реально загрожуватиме їй тим, що її буде піддано поводженню, забороненому цим положенням передумовами врахування альтернативи пошуку притулку всередині країни має бути наявність певних гарантій: особа, яка буде вислана, повинна мати можливість переїхати у відповідний регіон, бути прийнятою там і мати можливість поселитися там. Недотримання цієї передумови може порушити питання за статтею 3 Конвенції.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.1, 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справинеповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - Гриба Олега Васильовича задовольнити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 10 липня 2024 року по справі №455/1362/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (за участі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 ) про скасування рішення задовольнити повністю.

Скасувати рішення Старосамбірського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №1/70-2024 від 21 травня 2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки російської федерації, паспорт рф 65 № НОМЕР_2 від 26 грудня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 29.05.25