Справа № 640/38990/21
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.12.2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 31.08.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 31.08.2017 року йому було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 23.05.2007, з підстав надання свідомо неправдивих відомостей під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Позивач не погоджується з правомірністю прийняття контролюючим органом спірного рішення та стверджує, що ним під час звернення із заявою про імміграцію були подані документи з достовірними відомостями, які підтверджують наявність підстави для отримання відповідного дозволу, зокрема, статус батька громадянки України.
Позивач наголосив на тому, що висновки перевірки матеріалів справ про надання дозволу на імміграцію в Україну не містять конкретних відомостей, які б свідчили про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну.
18.01.2022 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до абз.1, 4 п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
19.07.2022 року представником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що згідно наявного у справі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 06.09.1999 року відділом РАГС виконкому Одеської міської ради, батьками громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадяни Китаю ОСОБА_1 та і ОСОБА_4 . Проведеною перевіркою за обліками ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що із заявою про підтвердження громадянства України своїй доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьки не звертались, громадянство України доньці у встановленому Законом України «Про громадянство України» у встановленому порядку підтверджено не було, отже дитина позивача не є громадянкою України.
Крім того, вказане рішення суперечить вимогам імміграційного законодавства України за наступних причин:
По-перше, неповнолітня ОСОБА_2 , для того щоб набути статус імігранта в Україні, повинна була отримати дозвіл на імміграцію за клопотанням її батьків або законних представників, відповідно до пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням (вимоги частини 3 статті 8 Закону України «Про громадянство України»). Вказана вимога не виконана.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років. Є місце проживання 11 батьків (усиновлювачів). Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.
По-друге, для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» подається документ про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції родичів та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні.
Проте, відповідно чинного законодавства України, тільки повнолітня дитина (після 18-річного віку) може нести будь-які фінансові зобов`язання перед батьками. Тобто вказана вимога ст. 9 Закону України «Про імміграцію» взагалі не може бути виконана.
Враховуючи викладене, громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав дозвіл на імміграцію в Україну всупереч вимог Закону України «Про імміграцію».
04.02.2025 року зазначена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на супровідному листі, та за результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями остання передана для розгляду судді Горбалінському В.В.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Китайської Народної Республіки, що підтверджується паспортом Китайської Народної Республіки № НОМЕР_3 виданому 25.08.2003.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 06.09.1999 року відділом РАГС виконкому Одеської міської ради, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Одеса, Україна.
В березні 2007 року громадянин ОСОБА_1 звернувся до ВГІРФО ГУМВС в Одеській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну, з тих підстав, що його донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась в Україні.
23.05.2007 року ВГІРФО ГУМВС в Одеській області, керуючись п. 6 ч. 2 та п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано дозвіл на імміграцію в Україну. Також надано дозвіл на імміграцію в Україну його неповнолітній доньці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
24.12.2013 року Шевченківським ВМ Приморського РВ Одеського міського управління ГУ МВС в Одеській області складено клопотання за №31/22-СВ-2483/1 на адресу ГУ ДМС України в Одеській області, в якому зазначено про таке.
Проте, в ході досудового розслідування встановлено, що
- по-перше батьками вказаної дитина є громадянин Китайської народної республіки ОСОБА_1 та громадянка Китайської народної республіки ОСОБА_4 , яка на теперішній час, приблизно з 2005 року, більш точної дати досудовим слідством не встановлено, разом із дитиною вказаних вище осіб ОСОБА_2 , постійно мешкає на території Китайської народної республіки та має громадянство Китаю. Громадянство України ОСОБА_2 не підтверджено жодним офіційним документом;
- по-друге досудовим слідством встановлено, що у громадянина Китайської народної республіки ОСОБА_1 відсутня будь-яка документація, яка підтверджує громадянство України його доньки ОСОБА_2 , яка фактично мешкає у Китайській народній республіці, тобто є громадянином вказаної країни;
- по-третє встановлено, що громадянин Китайської народної республіки ОСОБА_1 фактично збором документів для отримання посвідки на постійне мешкання на території та її оформленням не займався, в цьому йому допомагала невстановлена досудовим слідством особа на ім?я « ОСОБА_7 », який за допомогу при отриманні вказаної посвідки на постійне місце мешкання на території України отримав від громадянина Китайської народної республіки ОСОБА_1 незаконну грошову винагороду, на невстановлену досудовим слідством суму.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги той факт, що громадянин Китайської народної республіки ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне мешкання на території України серії НОМЕР_4 видана 25.05.2007 року за №303007 ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області на підставах, що не відповідають дійсності, у клопотанні вимагалось:
- по-перше посвідку на постійне мешкання на території України серії НОМЕР_4 видана 25.05.2007 року за № НОМЕР_5 ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області скасувати та вилучити її у громадянин Китайської народної республіки ОСОБА_1 ;
- по-друге вирішити питання щодо видворення громадянин Китайської народної республіки ОСОБА_1 за межі території України, у зв`язку із грубим порушенням положень ЗУ «Про імміграцію».
31.08.2017 року, на підставі клопотання Шевченківського ВМ Приморського РВ Одеського міського управління ГУ МВС в Одеській області за №31/22-СВ-2483/1 від 24.12.2013 року, Головним управлінням ДМС України в Одеській області здійснено перевірку матеріалів справи №303007 щодо дозволу на імміграцію ОСОБА_1 та складено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .
Вказаним Висновком встановлено, що згідно наявного у справі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 06.09.1999 року відділом РАГС виконкому Одеської міської ради, батьками громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадяни Китаю ОСОБА_1 та і ОСОБА_4 . Проведеною перевіркою за обліками ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що із заявою про підтвердження громадянства України своїй доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьки не звертались, громадянство України доньці у встановленому Законом України «Про громадянство України» у встановленому порядку підтверджено не було, отже дитина позивача не є громадянкою України.
Крім того, вказане рішення суперечить вимогам імміграційного законодавства України за наступних причин:
По-перше, неповнолітня ОСОБА_2 , для того щоб набути статус імігранта в Україні, повинна була отримати дозвіл на імміграцію за клопотанням її батьків або законних представників, відповідно до пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням (вимоги частини 3 статті 8 Закону України «Про громадянство України»). Вказана вимога не виконана.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років. Є місце проживання 11 батьків (усиновлювачів). Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.
По-друге, для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» подається документ про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції родичів та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні.
Проте, відповідно чинного законодавства України, тільки повнолітня дитина (після 18-річного віку) може нести будь-які фінансові зобов`язання перед батьками. Тобто вказана вимога ст. 9 Закону України «Про імміграцію» взагалі не може бути виконана.
Враховуючи викладене, громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав дозвіл на імміграцію в Україну всупереч вимог Закону України «Про імміграцію».
З зазначених підстав, у резолютивній частині висновку, зокрема, запропоновано згідно вимог п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 скасувати.
31.08.2017 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , національний паспорт № НОМЕР_3 , на підставі п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначений Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі-Закон №3773, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі-Закон №2491, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону №2491 у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Згідно з статтею 1 Закону №2491 (в редакції, яка була чинна на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону №2491 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Згідно з пунктом 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі-Порядок №1983, в редакції, яка була чинна на момент прийняття відповідачем спірних рішень), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з пунктом 9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".
Інші центральні органи виконавчої влади відповідно до своєї компетенції у разі порушення клопотання про надання дозволу на імміграцію особам, імміграція яких становить державний інтерес, розглядають його у місячний термін і у разі позитивного висновку надсилають в електронній формі через систему електронного документообігу з накладенням кваліфікованого електронного підпису подання центрального органу виконавчої влади на ім`я Голови ДМС про те, що імміграція особи становить державний інтерес для України.
Відповідно до пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Пунктом 23 Порядку №1983 встановлено, що ДМС, територіальні органи і територіальні підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.
Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (пункт 24 Порядку №1983).

Як встановлювалося судом вище, спірне рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну обумовлено тим, що з наданих позивачем документів до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну не вбачається наявність підстав, встановлених ст.4 Закону №2491 для надання дозволу на імміграцію.

Враховуючи викладене, суд зазначає про таке.

Як вже встановлювалося судом, громадянин Китайської народної республіки ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію за № НОМЕР_5 від 23.05.2007 року, на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», тобто у зв`язку з народженням дитини, що також підтверджується висновком ВІГРФО ГУМВС України в Одеській області від 23.05.2007 року.

Відповідно до частин першої-третьої статті 4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні

діти;

7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Відповідно до статті 9 Закону №2491 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо

особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються, зокрема, для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України;

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом

документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону №2491 дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983 (в редакції, яка була чинна на момент видачі позивачам дозволів на імміграцію), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: територіальні підрозділи міграційної служби в містах з районним поділом та районах у м. Києві (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає міграційна служба), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції міграційної служби чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до пунктів 14-16 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію" , надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції міграційної служби, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до міграційної служби разом з матеріалами справи дані про результати розгляду.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктами 17-19 Порядку №1983 визначено, що міграційна служба перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію", надсилає запит до СБУ та Національного центрального бюро Інтерполу. Запит до Держкомкордону надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС.

СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку щодо виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки надсилається інформація міграційної служби.

Термін розгляду може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Міграційна служба аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Одеської міськради 06.09.1999 року.

У свідоцтві зазначено, що місцем народження дитини є м.Одеса, Україна.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 №2235-III у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно з частиною четвертою статті 7 вказаного Закону особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Водночас, суд вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 , як донька громадян Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не набула за народженням громадянства жодного з батьків, тобто громадянство Китайської Народної Республіки.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 є громадянином України.

При цьому, суд звертає увагу, що в даному випадку свідоцтво про народження ОСОБА_2 , серії НОМЕР_6 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Одеської міськради 06.09.1999 року підтверджує лише фактичну обставину народження дитини на території України, проте, враховуючи приписи статті 7 Закону України "Про громадянство України" у даному випадку, свідоцтво про народження не підтверджує наявність у ОСОБА_2 громадянства України.

Відтак, проведеною перевіркою за обліками ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що при прийнятті рішення про надання позивачу та його неповнолітній дитині дозволу на імміграцію в Україну на підставі приписів статті 4 Закону України «Про імміграцію, були порушені вимоги ст. 9 Закону України «Про імміграцію», що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, у зв`язку з чим рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 підлягало скасуванню.

Вимогами п. п. 21-22 Порядку №1983 встановлено, зокрема, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пп.1 п.64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до ст. 12 закону України «Про імміграцію», а також вилучається, визнається недійсною та знищується.

Враховуючи вищевикладене, відповідач діючи на підставі п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», правомірно та обґрунтовано прийняв рішення від 31.08.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Згідно до ст. 139 КАС України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський