Справа № 380/9263/24
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/9263/24 пров. № А/857/19105/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року, що ухвалив суддя Кравців О.Р. у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 380/9263/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення про відмову в перетині кордону,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 27.04.2024;

- зобов`язати відповідача не чинити перешкоди в перетинанні державного кордону України.

25 червня 2024 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким в задоволенні позову відмовив.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав усіх необхідних документів для перетинання державного кордону, тому відповідач правомірно відмовив позивачу перетині державного кордону.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.

Таку позицію обґрунтовує тим, що рішення про відмову позивачу у перетинанні державного кордону України є необґрунтованими, оскільки, відповідач не вказав, з посиланням на норми чинного законодавства, які документи, окрім поданих, повинен був подати позивач при перетині державного кордону України, на підставі пункту 2-8 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, позивач, з метою перетинання державного кордону 27.04.2024 прибув до пункту пропуску «Шегині».

За результатами розгляду наданих позивачем документів, відповідач прийняв рішення про відмову в перетині державного кордону.

Підставою для відмови є те, що громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.10.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Право особи на вільний перетин державного кордону України може бути обмежене в умовах воєнного стану.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 грудня 2015 року № 389-VIII, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX.

Пунктом 3 Указу N 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, зокрема, Указом Президента України від 14 березня 2022 року N 133/2022 з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 18 квітня 2022 року N 259/2022 з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб та Указом Президента України від 17 травня 2022 року N 341/2022 з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила № 57), пунктом 2 яких передбачено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:

1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

2) дипломатичний паспорт;

3) службовий паспорт;

4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);

5) посвідчення особи моряка;

6) посвідчення члена екіпажу.

У випадках, визначених законодавством, для перетину державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

У пунктах 2-1 та 2-2 Правил № 57 є перелік осіб, які мають право перетинати державний кордон в умовах воєнного стану, до яких позивач не відноситься.

Разом з тим, відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Апеляційний суд встановив, що позивач для виїзду за кордон 27.04.2024 року пред`явив паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 . Крім того, позивач є призовником, про що свідчить витяг із Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що долучений до апеляційної скарги.

Апеляційний суд також встановив, що позивач не є військовозобов`язаним, а тому на позивача не поширюється пункт 2-6 Правил № 57.

Разом з тим, на позивача, як призовника поширюються положення пунктів 2-1 та 2-2 Правил № 57 де є перелік осіб, які мають право перетинати державний кордон в умовах воєнного стану.

Водночас, аналізуючи рішення відповідача від 27 квітня 2024 року про відмову в перетині державного кордону України, апеляційний суд встановив, що підставою для відмови позивачу у перетині державного кордону є те, що позивач не надав на паспортний контроль документів, які дають право на виїзд з України.

Суд наголошує, що Держприкордонслужба та її посадові особи здійснюють свою діяльність як суб`єкти владних повноважень, а отже, їх діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що, зокрема, слідує з принципу належного урядування.

Тобто, при виконанні своїх функціональних обов`язків посадовим особам Держприкордонслужби належить уникати прийняття формалізованих рішень.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не вказав, з посиланням на норми чинного законодавства, які документи, окрім поданих, повинен був подати позивач при перетині державного кордону України, на підставі пункту 2-8 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Суд зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України, є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Апеляційний суд наголошує, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови прийняття обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

У рішенні відповідача від 27 квітня 2024 року про відмову в перетині державного кордону України відсутній перелік документів, які позивач не подав для перетину кордону, що безумовно свідчить про його необґрунтованість, і, окрім цього, ставить позивача у невизначене становище, та позбавляє можливості подати необхідні, на думку державного органу, документи для перетину державного кордону України.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення відповідача від 27 квітня 2024 року про відмову в перетині державного кордону України є необґрунтованим, а тому його необхідно скасувати.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в перетинанні державного кордону України, то апеляційний суд вважає, що вона є передчасною, оскільки, через необґрунтованість рішення відповідача неможливо встановити дійсні причини його прийняття.

Підводячи підсумок наведеного вище, апеляційний суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, шляхом скасування рішення відповідача від 27.04.2024 року про відмову позивачу у перетині державного кордону. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в перетинанні державного кордону України необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції, порушив норми матеріального права, а тому зробив неправильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги підставними та такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову, шляхом скасування рішення відповідача від 27.04.2024 року про відмову позивачу у перетині державного кордону.

Що стосується розподілу судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Апеляційний суд встановив, що позивач за подання позову сплатив 1211,20 грн., а за подання апеляційної скарги 1817 грн. Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 3028,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року в справі № 380/9263/24 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України від 27.04.2024.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір в сумі 3028,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель