Справа № 360/1059/24
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року справа №360/1059/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 р. у справі №360/1059/24 (головуючий І інстанції Свергун І.О.) за позовом адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку згідно із ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні - доплати грошового забезпечення на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 у адміністративній справі №360/237/24; зобов`язати Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно із ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - доплати грошового забезпечення на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024р. у адміністративній справі №360/237/24.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 р. позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 201181,95 грн (двісті одна тисяча сто вісімдесят одна грн 95 коп.), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).

Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП. Відповідач наголошує, що норми КЗпП не поширюються на військовослужбовців ні як загальна норма, ні як спеціальна. Судом також не враховано, що позивач, звільнившись зі служби 01.03.2021, до суду з позовом про доплату грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 01.03.2021 звернувся лише 06.03.2024 (справа № 360/237/24), тобто через 3 роки, штучно збільшуючи період затримки розрахунку. Крім того, рішення по справі № 360/237/24 відповідач виконав у добровільному порядку. Судом першої інстанції не було враховані критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Діюча редакція ст. 117 КЗпП передбачає стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач проходив службу військову службу в Службі безпеки України з 23 липня 1992 року (наказ ректора Інституту підготовки кадрів СБ України від 27.07.1992 №127-ос) по 01 березня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрового забезпечення 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях без дати без номеру.

Відповідно до витягу з наказу начальника ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 01.03.2021 № 91-ОС/дск виключено зі списків особового складу підполковника ОСОБА_1 (А-015166), який перебуває у розпорядженні начальника Головного управління за посадою головного спеціаліста (майор) та звільненого наказом Служби безпеки України від 04 лютого 2021 року № 112-ОС/дск з військової служби за підпунктом «в» пункту 61 Положення та підпунктом «а» (за станом здоров`я - непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, у відставку з виключенням з військового обліку, з урахуванням часу на здавання посади, з 01 березня 2021 року. Вислуга років для призначення пенсії на 01 березня 2021 року складає, календарна - 28 років 07 місяців 09 днів, пільгова - 11 років 07 місяців 27 днів, загальна - 40 років 03 місяці 06 днів (розрахунок вислуги років для призначення пенсії від 13 січня 2021 року, реєстраційний №78/3/1-700дск).

Згідно із інформацією, зазначеною в довідці 3 Управління Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях без дати без номеру, ОСОБА_1 за останні два повні місяці служби в 3 управлінні ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях отримав за січень та лютий 2021 року грошове забезпечення в такому розмірі: за січень 2021 року в загальному розмірі 32080,25 грн, у тому числі: посадовий оклад 8170,00 грн, оклад за військовим званням 1820,00 грн, надбавка за вислугу років 4995,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 14235,75 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 1225,50 грн, преміювання - 1634,00 грн; за лютий 2021 року в загальному розмірі 32080,25 грн, у тому числі: посадовий оклад 8170,00 грн, оклад за військовим званням 1820,00 грн, надбавка за вислугу років 4995,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 14235,75 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 1225,50 грн, преміювання - 1634,00 грн.. Кількість відпрацьованих днів за січень 2021 року 31 день, за лютий 2021 року 28 днів. Середньомісячне грошове забезпечення - 32080,25 грн. Середньоденне грошове забезпечення - 1087,47 грн..

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024р. по справі № 360/237/24, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024р., зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 лютого 2020 року по 01 березня 2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року відповідно, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та з урахуванням раніше виплачених сум.

На підтвердження виплати позивачу доплати грошового забезпечення на виконання рішення суду від 09.05.2024р. по справі № 360/237/24 в сумі 50508,13 грн. відповідачем надано витяг зі зведеної відомості сум для зарахування на рахунки від 10.08.2024р..

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Служби безпеки України , не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Вказана саме ця редакція норми є чинною на день здійснення остаточного розрахунку відповідача з позивачем, отже має бути застосована до спірних правовідносин.

Верховний суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 дійшов наступних правових висновків: «Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19.07.2022р., положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022р. правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022р. підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

П.73 Водночас Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022р., яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.»

Аналогічний висновок висловлено у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року в справі № 440/6856/22.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача було звільнено 01 березня 2021 року, виплата доплати грошового забезпечення за рішенням суду від 09.05.2024р. по справі № 360/237/24 здійснена 10 серпня 2024 року.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору за період з 02 березня 2021 року по 18.07.2022р. правомірно керувався редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, а за період з 19.07.2022р. вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було застосовано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. та передбачають застосування принципу співмірності.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції, виходячи з принципів пропорційності, розумності, співмірності та добросовісності дій працівника, дійшов висновку про те, що сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року має складати 0,00 грн..

Отже, доводи апеляційної скарги з приводу не застосування судом першої інстанції критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає безпідставним.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. по 10 серпня 2024р., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно обмежив виплату 6 місяцями без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі Порядок № 100).

Відповідно, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1087,47 грн ((32080,25 грн + 32080,25 грн): 59 календарних днів).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців становить 201181,95 грн. (середньоденне грошове забезпечення 1087,47 грн х 185 календарних днів).

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно було задоволено позов в цій частині.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 р. у справі № 360/1059/24 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 р. у справі №360/1059/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 29 травня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко