Справа № 500/6418/24
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6418/24

29 травня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 17.07.2017 по 18.07.2022 у повному обсязі та з 19.07.2022 по 30.09.2024 - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 17.07.2017 по 18.07.2022 у повному обсязі та з 19.07.2022 по 30.09.2024 - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 та на теперішній час виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому, за період з 01.01.2016 по 17.07.2017 йому була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення не в повному обсязі. 30.09.2024 на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/2041/24 на розрахунковий рахунок позивача була нарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 43263,95 грн. При цьому, відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми індексації грошового забезпечення у повному обсязі та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

Вказану бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено судовий розгляд справи проводити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 18.11.2024 на підставі пункту 5 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі №440/6856/22.

У зв`язку з відрахуванням зі штату Тернопільського окружного адміністративного суду судді Осташа А.В. (у провадженні якого перебувала дана справа) 31.03.2025 проведено повторний автоматизований розподіл цієї адміністративної справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Тернопільського окружного адміністративного суду цю справу передано для розгляду судді Чепенюк О.В.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, поновлено провадження у цій справі, розгляд справи розпочато спочатку.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Наказом військового ІНФОРМАЦІЯ_5 від 15.07.2017 №86 позивача виключений з військового комісаріату та всіх видів забезпечення з 17.07.2017 (а.с.8).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №500/2041/24 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 17.07.2017 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.07.2017 із застосуванням базового місяця січня 2008 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, з урахуванням раніше виплачених сум.

30.09.2024 відповідачем на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №500/2041/24, яке набрало законної сили, виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 43263,95 грн (а.с.9).

Позивач вважає, що має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стаття 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, тобто виплатити всі суми, що йому належать у зв`язку із звільненням. У разі невиплати зазначених сум наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, яка полягає в обов`язку роботодавця сплатити працівникові його середній заробіток з дня, наступного за днем звільнення, по день повного розрахунку з ним.

Статтею 117 КЗпП України охоплюється два випадки затримки розрахунку: коли роботодавець свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником (частина перша); коли остаточний розрахунок не проводиться через спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми (частина друга).

У другому випадку підставою для покладення на підприємство, установу, організацію обов`язку сплатити колишньому працівникові середній заробіток є ухвалення органом, що розглядав спір про належні до виплати суми, рішення на користь колишнього працівника.

При цьому як і в першому випадку середній заробіток виплачується за весь період затримки, у тому числі за час розгляду спору між колишнім працівником і підприємством, установою, організацією.

Судом встановлено, що позивач виключений зі списків військової частини та всіх видів забезпечення 17.07.2017 і безпосередньо після виключення у нього не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум.

Лише у квітні 2024 року позивач звернувся до суду з вимогами про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.07.2017, тобто більше як через 6 років після звільнення зі служби. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №500/2041/24 позов задоволено, відповідачем рішення суду виконано та виплачено індексацію грошового забезпечення.

Як наслідок, у цьому позові позивач вимагає компенсувати йому середній заробіток як за роки, протягом яких він не ставив перед відповідачем питання про неповний розрахунок, так і за період з дня ініціювання спору по день фактичного розрахунку за наслідками виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №500/2041/24.

Суд зазначає, що Верховний Суд уже викладав висновок щодо підстав для стягнення з підприємства, установи, організації середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України за вказаних особливостей.

У постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16 (пункти 30-31) Верховний Суд зазначив, що: «Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

Аналогічну правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 28.11.2022 у справі №380/693/20.

У справі №825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і колишнім працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

У справі №380/693/20 спір про належні колишньому працівникові суми при звільненні виник через більш ніж два роки після звільнення, у зв`язку з чим Верховний Суд зазначив, що у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

Таким чином, не заявлення колишнім працівником вимог про розрахунок у зв`язку зі звільненням у розумний строк не дають йому права вимагати у колишнього роботодавця сплати середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України.

Метою покладення на підприємство, установу, організацію відповідальності за несвоєчасний розрахунок є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Зазначений механізм не може бути застосований для цілей, не пов`язаних з указаною метою, чи слугувати способом необґрунтованого збагачення.

У цій справі позивач звільнився 17.07.2017, а з вимогами до відповідача про проведення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.01.2016 по 17.07.2017 звернувся лише у квітні 2024 року, тобто більше як через шість років.

Враховуючи правові позиції Верховного Суду у справах №825/742/16, №380/693/20, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування частини другої статті 117 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, в якій також вирішувалися окремі аспекти застосування частини другої статті 117 КЗпП України і навести мотиви, з яких він вважає її незастосовною до цієї справи.

У цій постанові ВП ВС, зокрема, зазначила, що: «якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення».

Буквальний зміст зазначеної правової позиції вказує на те, що з ухваленням рішення суду про стягнення невиплачених належних працівникові на день звільнення сум обов`язок роботодавця сплатити колишньому працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку не припиняється.

Ця правова позиція, якщо не вдаватися в контекст, за якого її було висловлено, може створити враження, що будь-яке судове рішення, яким встановлено, що певні належні при звільненні суми не були виплачені у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, автоматично дозволяє вимагати від колишнього роботодавця середній заробіток за весь час зі звільнення до фактичної виплати відповідних сум.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 зазначала, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їх оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин

Враховуючи різноманіття можливих правовідносин, в межах яких відбувається застосування відповідної норми права, для забезпечення однакового застосування такої норми основними при визначенні подібних правовідносин мають бути ті ознаки, які впливають на їх правове регулювання (тобто можливість застосування відповідної норми).

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Отже, оцінюючи, чи є правова позиція у справі №821/1083/17 застосовною до цієї справи важливо встановити контекст, у якому її було висловлено.

Справа №821/1083/17 стосувалася заявниці, яку 31.10.2016 було звільнено зі служби з виплатою одноразової грошової допомоги, з розміром якої вона не погодилася та безпосередньо після звільнення звернулася до суду з позовом про стягнення недоплаченої частини допомоги.

Як установили суди у справі №821/1083/17, спочатку судовим рішенням було стягнуто решту недоплаченої одноразової допомоги разом із середнім заробітком відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України за період з 01.11.2016 по 30.01.2017, а потім, у зв`язку з продовженням бездіяльності колишнього роботодавця заявниці, який не виконував судове рішення, ще одним судовим рішенням було стягнуто середній заробіток вже за період з 31.01.2017 по 23.05.2017.

Не дивлячись на наявність двох судових рішень, колишній роботодавець продовжував свою протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим заявниця втретє звернулася до суду (справа №821/1083/17) з вимогами стягнути з нього середній заробіток за період, починаючи з 24.05.2017.

Тобто, зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду стосувався застосовності частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, коли у спорі між колишніми працівником і роботодавцем щодо належних при звільненні працівникові сум вже є рішення на користь працівника, не дивлячись на яке роботодавець продовжує не виплачувати належні працівникові суми. Іншими словами чи є підстави для стягнення середнього заробітку за період невиконання судового рішення про стягнення невиплачених при звільненні сум.

Питання можливості застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, коли колишній працівник через значний проміжок часу змінив свою думку щодо повноти розрахунку з ним у справі №821/1083/17 не вирішувалося.

З урахуванням викладеного у суду немає підстав вважати, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 правова позиція є релевантною до спірних правовідносин.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою в позові відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 29 травня 2025 року.

Суддя Чепенюк О.В.