Справа № 140/9555/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/9555/24 пров. № А/857/1473/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Андрусенко О. О.), ухвалене у за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в м. Луцьку 28 листопада 2024 року у справі № 140/9555/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України про визнання протиправною відмови,

В С Т А Н О В И В :

11.09.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України, просив:

визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І групи.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що долучена позивачем до рапорту від 10.08.2024 довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №589733 не містить висновку про потребу здійснення постійного догляду. Суд першої інстанції вказав, що для I групи інвалідності (в залежності від підгрупи А і Б) потребу у постійному догляді визначають медико-соціальні експертні комісії. Суд першої інстанції зазначив, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (за сімейними обставинами - необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я), у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо правомірності відмови відповідача у задоволенні рапорту про звільнення позивача з військової служби.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати повністю рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що наявність у бабусі І групи інвалідності вже свідчить про те, що вона потребує постійного догляду. Скаржник вказує, що позивач є єдиним членом сім`ї з числа першої та другої групи споріднення, який має можливість здійснювати догляд за бабусею. Скаржник зауважує, що судом першої інстанції було безпідставно встановлена для позивача надзвичайні та заздалегідь недосяжні стандарти доказування, що призводить до порушення права на справедливий суд, що встановлено ч. 1 ст. 2 КАС України.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

10.08.2024 ОСОБА_1 подав до військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до якого додав копії: паспорту ОСОБА_1 , паспорту ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; Довідку Ф-5 №1057 від 05.06.2024 про проходження військової служби ОСОБА_3 ; акт про встановлення факту здійснення ОСОБА_1 постійного догляду від 01.07.2024 №674; довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією 12ААГ №589733 від 16.10.2023; довідки про склад сім`ї та зареєстрований у житловому приміщенні/будинку осіб від 01.06.2024 №672.

Листом від 14.08.2024 №1458/3642 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що за результатами розгляду рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я), наданими документами наявність зазначених обставин не підтверджено.

Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

До таких під час дії воєнного стану віднесено необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (пункт 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ).

Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.

Так, позивач є онуком ОСОБА_2 , про підтверджено свідоцтвом про народження ОСОБА_1 та свідоцтво про народження ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи, що підтверджено Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №589733.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №589733 ОСОБА_2 встановлено довічно І Б групу інвалідності (по зору) від загального захворювання, у пункті 12 «висновок про умови та характер праці» вказаної довідки зазначено - потребує значної залежності від інших осіб (а.с.41), також у виписці з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААГ №589733 міститься таке ж формулювання - потребує значної залежності від інших осіб.

Так, порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями визначає Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Положення №1317).

Відповідно до пункту 26 Положення №1317 особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Згідно з положеннями пункту 27 Положення №1317 підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

До підгрупи Б I групи інвалідності належать особи з високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування.

Критеріями встановлення підгрупи Б I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє втрату можливості самостійного задоволення з допомогою технічних засобів і за умови відповідного облаштування житла більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що законодавцем визначена вимога щодо необхідності здійснення саме «постійного догляду». Поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

Так, у наданих позивачем документах, а саме: Виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 12 ААГ №589733 від 05.12.2023, Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №589733 від 05.12.2023, вказано, що ОСОБА_2 потребує значної залежності від інших осіб.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що поняття «значна залежність від інших осіб» не тотожне «постійному догляду», тоді як з врахуванням зазначеного вище підгрупа Б I групи передбачає «значну залежність від інших осіб» та «часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування», тобто наявність цієї підгрупи автоматично не підтверджує факт потреби у «постійному сторонньому догляді», як це встановлено для підгрупи А I групи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23.

Отже, наявність у бабусі військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, І групи інвалідності підгрупи Б без підтвердження необхідності здійснення «постійного догляду» відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII не є підставою для звільнення з військової служби.

До того ж, суд апеляційної інстанції зауважує, що саме медико-соціальна експертна комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю.

Щодо наданого позивачем акту встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 01.07.2024 №674, складеного комісією Доросинівської сільської ради, то у такому в графі «Документ, що підтверджує потребу особи в постійному догляді» зазначено саме виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №589733 від 16.10.2023.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо сумнівності достовірності інформації, викладеної у акті від 01.07.2024 №674, яким підтверджено факт здійснення позивачем постійного догляду за ОСОБА_2 , оскільки позивач щонайменше з 29.03.2024 (а.с. 35) проходить військову службу, тому підтвердження такого факту Доросинівською сільською радою щонайменше сумнівно.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що позивачем не було надано документів на підтвердження наявності правових підстав для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 140/9555/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко