Справа № 260/4920/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/4920/24 пров. № А/857/28364/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

29 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: зобов`язати розглянути рапорт від 02.06.2024 про звільнення з військової служби та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення; зобов`язати прийняти рішення, яким звільнити з військової служби за його поданим рапортом від 02.06.2024, та вчинити дії щодо видання наказу, яким виключити зі списків особового складу військової частини.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що з 19 лютого 2024 року йому встановлено інвалідність 3 групи, що є підставою для звільнення з військової служби. 02 червня 2024 року він звернувся до командира взводу матеріального забезпечення батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив дозволу та клопотання перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби у запас на підставі абз. пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: за станом здоров`я, за наявності інвалідності 3 групи. До рапорту долучив наступні документи: копії паспорту, картки платника податків, довідки до Акту огляду МСЕК, довідки про знаходження на обліку в Пенсійному фонді України. Зауважує, що незважаючи на звернення до командування військової частини з рапортом, відповідач розглянути такий рапорт протиправно відмовляється. Окрім того, стверджує, що рапорт аналогічного змісту був надісланий засобами поштового зв`язку також до Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак відповіді на такий отримано також не було.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Згідно з п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. Однак, долучений позивачем до матеріалів позову рапорт жодних відомостей щодо подання до військової частини НОМЕР_1 не містить. Досліджуючи долучений позивачем до матеріалів позову рапорт від 02.06.2024, судом першої інстанції встановлено, що такий не містить передбачених Інструкцією № 40 для вхідної кореспонденції обов`язкових реквізитів, зокрема, вхідного реєстраційного індексу та підпису уповноваженої особи про отримання, що свідчить про не отримання такого рапорту військовою частиною НОМЕР_1 . Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в спірних правовідносинах не встановлено протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за відсутності доказів звернення позивача з таким рапортом.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відповідь на адвокатський запит від 02 липня 2024 року щодо подання ним рапорту про звільнення та проведення реєстрації такого, а також про його результати, відповідачем була надана після відкриття провадження в даній справі. Також вказує, що рапорт був прийнятий його безпосереднім командиром, і далі не розглядався, через що він звернувся до суду з цим позовом, у зв`язку з чим на рапорті поданому до суду як доказ, відсутня відмітка про клопотання командира. Вказує також на те, що рапорт не містить відомостей щодо подання його до відповідача виключно через бездіяльність відповідача, який цей рапорт не розглянув та продовжує стверджувати, що рапорт позивачем не подавався.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Вказує, що до військової частини не надходив рапорт позивача від 02.06.2024 щодо його звільнення з військової служби. При цьому у неодноразових відповідях позивача було повідомлено, що такі рапорти подаються по команді, що означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, солдат ОСОБА_1 проходить військову службупо мобілізації на посаді майстра 2 ремонтної майстерні взводу матеріального забезпечення батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 708690 від 19.02.2024, ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності.

Позивач стверджує, що 02 червня 2024 року він звернувся до командира взводу матеріального забезпечення батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив дозволу та клопотання перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби у запас на підставі абз. пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: за станом здоров`я, за наявності інвалідності 3 групи. До такого рапорту долучив наступні документи: копії паспорту, картки платника податків, довідки до Акту огляду МСЕК, довідки про знаходження на обліку в Пенсійному фонді України.

Однак, за доводами позивача, військова частина НОМЕР_1 розгляд вищезазначеного рапорту про звільнення з військової служби та долучених до нього документів не здійснила.

В подальшому, 03 червня 2024 року представник ОСОБА_1 , адвокат Бондар А.В., надіслав засобами поштового зв`язку командиру військової частини НОМЕР_1 , Оперативному Командуванню « ІНФОРМАЦІЯ_1 » військова частина НОМЕР_2 , Міністерству оборони України, Генеральному штабу Збройних Сил України заяву, в якій повідомив про подання його клієнтом 02 червня 2024 року рапорту на звільнення, розгляд якого не здійснюється. При цьому, просив вжити відповідних заходів та забезпечити його розгляд, про що надати аргументовану відповідь.

За результатами розгляду такої заяви адвоката Бондара А.В. листом № 5041 від 29.06.2024 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що у неї відсутній рапорт ОСОБА_1 від 02.06.2024 про звільнення з військової служби, оскільки останній з таким рапортом не звертався. При цьому повідомлено, що у випадку подання рапорту відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, такий буде розглянутий у встановлений чинним законодавством строк та порядок.

02 липня 2024 року адвокат Бондар А.В. надіслав на адресу військової частини НОМЕР_1 та Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » військової частини НОМЕР_2 адвокатський запит, в якому просив повідомити про подання 02 червня 2024 року його клієнтом, ОСОБА_1 , рапорту про звільнення та проведення реєстрації такого, а також про результати його розгляду.

У відповідь на зазначений адвокатський запит листом № 6534 від 09.08.2024 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що рапорт солдата ОСОБА_1 , поданий по команді з клопотанням безпосереднього командира, у встановленому порядку до військової частини не надходив.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 3 ст. 1 Закону № 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII.

Положеннями ст. 22 цього Закону визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону № 2232-XII, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .

В той же час, позивач заявляє, що виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з присвоєнням йому ІІІ групи інвалідності.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, призваного під час мобілізації, у період дії воєнного стану.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 № 40, рапорт (заява) - це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Статтею 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»).

Згідно з п. 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених ч. 3, п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 5 та п. 3 ч. 6 ст. 26 Закону № 2322-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Отже, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення позову, відповідач стверджує, що будь-якого рапорту про звільнення з військової служби від солдата ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 не надходило.

Оцінюючи такі доводи відповідача, суд першої інстанції врахував те, що долучений позивачем до матеріалів позову рапорт жодних відомостей щодо подання до військової частини НОМЕР_1 не містить.

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України (далі Інструкція № 40).

Згідно з п. 1.3 Інструкції №40 вхідний документ це паперовий або електронний документ, що надійшов від кореспондента.

Відповідно до пп. 2.7.1 Інструкції № 40 документи у військових частинах (установах) оформлюються з використанням реквізитів, в тому числі, реєстраційного індексу документа.

Підпунктом 2.7.8 Інструкції № 40 передбачено, що індексація документів полягає у присвоєнні їм умовних позначень індексів, які надаються документам під час їх реєстрації. Присвоєння реєстраційного індексу здійснюється в автоматичному або автоматизованому режимі за допомогою програмно-технічних засобів.

Відповідно до пп. 3.9.1.1 Інструкції № 40, реєстрація вхідної кореспонденції здійснюється реєстратором лише після проведення попереднього розгляду документа. На документ, що надійшов у паперовій формі, після реєстрації шляхом друку наноситься його штрих-код або QR-код, присвоєний системою електронного документообігу, та створюється фотокопія, яку реєстратор вносить до РМК.

Документи реєструються лише один раз: вхідні у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створені у підрозділі у день підписання або затвердження (п. 3.9.3 Інструкції).

Суд першої інстанції, досліджуючи долучений позивачем до матеріалів позову рапорт від 02.06.2024 вірно встановив, що такий не містить передбачених Інструкцією № 40 для вхідної кореспонденції обов`язкових реквізитів, зокрема, вхідного реєстраційного індексу та підпису уповноваженої особи про отримання, що свідчить про неотримання такого рапорту військовою частиною НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що жодних доказів подання 02 червня 2024 року військовій частині НОМЕР_1 рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 до суду не надав. В свою чергу відповідач, як у відзиві на позов, так і у неодноразових відповідях на запити адвоката Бондара А.В. стверджував, що такий рапорт від позивача не надходив.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в спірних правовідносинах не встановлено протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за відсутності доказів звернення позивача з таким рапортом.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у разі відмови безпосереднього командира прийняти рапорт на звільнення військовослужбовець вправі звернутися з таким до непрямого (старшого) командира із поясненням причини такої подачі, або ж надіслати такий рапорт засобами поштового зв`язку.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 таким правом не скористався.

Колегія суддів / відхиляє доводи скаржника про те, що з метою забезпечення реалізації права свого клієнта на звільнення, його представник звертався із відповідними заявами, в тому числі, до командира військової частини НОМЕР_1 , оскільки в даному випадку долучені до матеріалів позову заява, адвокатський запит та скарга скеровувалися адвокатом з метою отримання інформації щодо результатів розгляду рапорту його клієнта, та не можуть вважатися альтернативою подання військовослужбовцем рапорту у встановленому законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 260/4920/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін