Справа № 160/5452/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокуСправа №160/5452/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №277-к від 07.04.2023р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №277-к від 07.04.2023, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рівнозначній посаді;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме: з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 583 грн. 43 коп. середньоденної заробітної плати позивача;

- судові витрати стягнути з відповідача.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 01.06.2020р. вона обіймала посаду начальника відділу медичних та соціальних послуг Петропавлівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Далі, пунктом 2 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №1105) в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №2260) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного Фонду України з 01 січня 2023 року. На виконання наведених приписів, наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за №277-к від 07.04.2023р. позивачку було звільнено із займаної посади з 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників відділень управління відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивачка вважає наказ від 07.04.2023р. №277-к протиправним, просить його скасувати, оскільки під час її звільнення із посади за цим наказом внаслідок скорочення чисельності штатних працівників не було забезпечено дотримання процедури звільнення та її працевлаштування, а саме: звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог ст.ст.40,49-2 КЗпП України через те, що їй не було запропоновано іншої посади (в органі ГУ Пенсійного фонду в Дніпропетровській області, який є правонаступником Фонду соцстрахування) одночасно з попередженням про звільнення, хоча протягом періоду часу з моменту її попередження про наступне звільнення до моменту звільнення в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області існувало 63 вакантні посади, серед яких 8 вакантних посад не державної служби. А відтак, на переконання позивачки, відсутність індивідуальної письмової пропозиції їй всіх наявних вакантних посад, вказує на те, що роботодавцем не була дотримана процедура звільнення працівника, передбачена статтею 49-2 КЗпП України. Позивачка також зазначила у позові, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору; у разі зміни роботодавця, його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Важливою умовою при звільненні працівника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є неможливість перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що передбачено частиною 2 вказаної статті, проте, жодним нормативно-правовим актом, у тому числі Законом №2260 та Законом України «Про державну службу» (далі Закон №889) не заборонено переведення працівників у випадку реорганізації юридичної особи, яка не є державним органом ( в цьому випадку Фонд соціального страхування України) на державну службу без проведення конкурсу, вказала, що в контексті застосування положень ч.6 ст.36, ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний був запропонувати всі вакантні посади, які існують в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював, при цьому, позивачка також зазначила, що призначення на вакантні посади державної служби в ГУ ПФК в Дніпропетровській області, зокрема, ті, які утворилися в результаті реорганізації Фонду соціального страхування України, в період існування спірних правовідносин згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» відбувалося шляхом звичайного добору на посади, без конкурсного відбору, тому вважає, що органи виконавчої влади, які були залучені до процесу реорганізації, використовували непослідовну та суперечливу поведінку, яка призвела до порушення конституційних гарантій прав позивачки, зокрема, трудових, а саме: не дотрималися загальних вимог трудового законодавства щодо забезпечення переведення працівника на іншу роботу у випадку реорганізації та не запропонували їй іншу роботу. З наведених підстав позивачка просила позов задовольнити, поновивши її на рівнозначній посаді в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (як правонаступника всіх прав та обов`язків Фонду соцстрахування в області) з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст.235 КЗпП України та положень Порядку №100 від 08.02.1995р. У позові позивачка також повідомила, що судові витрати, які вона понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, складають 40 000 грн. (витрати на професійну правничу допомогу адвоката та інші) - (а.с.1-16).

У додаткових поясненнях від 31.03.2025р. представник позивачки послався на ті ж обставини і підстави, які наведені у позові, додатково навів перелік постанов Верховного Суду, у яких сформовані правові висновки необхідні для врахування при розгляді даної справи від 08.11.2024р. у справі №340/222/20; від 13.05.2021р. у справі №377/759/19, від 21.02.2024р. у справі №638/14165/21, а також зазначив, що оскільки з 01.01.2023р. відбулося публічне правонаступництво, тобто, перехід прав та обов`язків від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, останнє, будучи територіальним органом ПФУ, є правонаступником вказаного Управління виконавчої дирекції Фонду, а отже, є належним відповідачем у даній справі про що зроблено висновок у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025 року у справі №160/11063/24 (а.с.154-160).

Ухвалою суду від 28.02.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 27 березня 2025 року та зобов`язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази дотримання процедури вивільнення позивача, встановленої приписами КЗпП України, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.110).

12.03.2025р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду відповідачем через систему «Електронний суд» подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову позивачці відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що пунктом 2 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення» закону №1105 в редакції закону №2620, що діє з 01 січня 2023 року було передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України та постанови КМУ від 27.12.2022 року №1442. 16.01.2023р. головою комісії з реорганізації ФСС України був виданий наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» пунктом 1 якого передбачено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь ФСС України в областях та м. Києві, з 18 квітня 2023 року. На виконання наведених вимог закону управлінням виконавчої дирекції ФСС в Дніпропетровській області було видано наказ від 16.01.2023р. №08-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області». На підставі наведеного наказу від 16.01.2023р. №08-ОД, позивачку було попереджено про скорочення займаної посади з 18.04.2023р. та наступне звільнення 17.01.2023р. під особистий підпис, при цьому, у даному попередженні було зазначено, що оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників відділень управлінь виконавчої дирекції ФСС в Дніпропетровській області, то інша робота не пропонується, а наказом від 07.04.2023р. №277-к позивачку звільнено із займаної посади з 18.04.2023р. Також представник відповідача у відзиві зазначив, що Пенсійний фонд України не є суб`єктом призначення державних службовців головних управлінь Фонду. Відповідно до витягу з ЄДРПОУ від 15.05.2023 юридичну особу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області припинено 12.05.2023 (номер запису 047081162, підстава рішення щодо реорганізації), правонаступником визначено Пенсійний фонд України. Таким чином, на переконання відповідача, правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є саме Пенсійний фонд України, а не його територіальний орган Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Отже, доводи позивачки про те, що обов`язком правонаступника роботодавця, яким є в дійсності Пенсійний фонд України, є запропонувати вакантні посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, є необґрунтованими. Щодо переведення до Пенсійного фонду України працівників ФСС України, то відповідач послався на те, що внаслідок передачі ПФУ та його територіальним органам функцій ФСС України, його виконавчих дирекцій, управлінь виконавчих дирекції Фонду та їх відділень з 01.01.2023 виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки. Окрім того, відповідач зазначив і про те, що правові основи організації та діяльності ПФУ визначаються законом №1058, Положенням №280, гранична чисельність державних службовців та працівників ПФУ затверджується Кабінетом Міністрів України та державні службовці призначаються та звільняються на посади державної служби у порядку передбаченому законодавством про державну службу, тоді як посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників ПФУ, не належать до посад державної служби. На таких працівників поширюється законодавство про працю. За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо норми спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини про що зазначено і у постанові Верховного Суду від 29.03.2023р. у справі №380/6745/21. А отже, прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України. За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889, що підтверджено і листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03. Окрім того, представник відповідача вказав і на те, що позивачка не подавала до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заяви та необхідні документи для вирішення питання про призначення її на вакантні посади з урахуванням того, що змінами до штатного розпису (штат 1862 штатні одиниці) з 12.12.2022 були додатково введені 53 посади, нова чисельність працівників склала 1915 штатних одиниць, були створені нові структурні підрозділи, у зв`язку із чим відповідачем проводився добір кадрів на вакантні посади, інформація про оголошення добору була розміщена на офіційній сторінці ПФУ 04.04.2023, для інформування працівників управління ВД ФСС в Дніпропетровській області про наявність вакантних посад державної служби ГУ керівнику згаданого управління було надіслано лист від 14.12.2022 №0400-010802-6/127183 та листи Голові комісії з реорганізації управління від 03.02.2023 №0400-010802-6/15376, від 23.03.2023 №0400-010801-8/38040 та від 04.04.2023 №0400-010801-8/43682, також направлено лист до центру зайнятості та у соціальних мережах Фейсбук на сторінці ГУ 01.02.2023, 23.03.2023, 24.03.2023 та 03.04.2023 були розміщені оголошення про добір персоналу на вакантні посади державної служби. А відтак, відповідач вважає, що трудові права позивачки, гарантовані їй Конституцією України не були порушені, відповідно, і відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу та поновлення її на аналогічній посаді у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, то відповідач зазначив, що до ухвалення судового рішення в частині визнання протиправним та скасування спірного наказу про звільнення, відсутні підстави вважати, що трудові права позивачки порушені. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідач вказав на те, що до позову не додано документи на підтвердження понесених витрат у сумі 40 000 грн., а тому вважає, що підстав для розгляду питання стягнення понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу не має (а.с.115-125).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з великим навантаженням судді, перебуванням у щорічній відпустці у квітні 2025р. та, як наслідок об`єктивною неможливістю розгляду даної справи, у строки, визначені процесуальним законодавством, ухвалою суду від 28.05.2025р. строк розгляду даної справи було продовжено до 28.05.2025р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.206,207).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 28.05.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 працювала у Павлоградському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, з 01.06.2020 на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг, що підтверджується копією паспорта позивачки серії НОМЕР_1 від 31.01.2003р. та копією її трудової книжки НОМЕР_2 , наявних у справі (а.с.17-19,21-24).

Пунктом 2 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105, постановою КМУ №1442 було передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року.

На виконання наведених приписів законодавства згідно наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, за пунктом 1 яких було встановлено, що скорочуються увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві, з 18.04.2023 року.

Надалі, комісією з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області був виданий наказ №08-ОД від 16.01.2023р. «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області» з 18.04.2023 року (а.с.133-134).

На підставі наведених вище наказів, головою комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції ФСС в Дніпропетровській області було складено Попередження про наступне звільнення від 17.01.2023р. без номера, з яким позивачка була ознайомлена під особистий підпис 19.01.2023р., у якому повідомлено позивачку про наступне звільнення за пунктом 1 частини 1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 18 квітня 2023 року. Одночасно роз`яснено, що у зв`язку із скороченням всього штату та чисельності працівників, інша робота в управлінні виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області їй не пропонується, що підтверджується змістом копії наведеного Попередження(а.с.26,135).

У подальшому наказом голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції ФСС в Дніпропетровській області від 07.04.2023р. № 277-к у зв`язку з реорганізацією і скороченням штату та чисельності працівників управління виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області та його відділень, позивачку було звільнено із займаної посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України про що свідчить копія наведеного наказу (а.с.25,128).

Позивачка, не погоджуючись із вказаним вище наказом про її звільнення та не переведенням до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рівнозначну посаду, звернулася до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Як установлено частиною шостою статті 36 КЗпП України, у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини шостої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з частинами другою - четвертою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Вирішуючи зазначені питання, суд виходить із того, що 01 січня 2023 року набрав чинності Закон №2260, яким Закон №1105 викладено у новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції №2620, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступником Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

На виконання пункту 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 Кабінетом Міністрів України 27.12.2022 було прийнято Постанову №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України».

Відповідно до пункту 1 Постанови КМУ №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», Кабінет Міністрів України вирішив припинити з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, у т. ч. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення де єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З урахуванням наведених приписів постановою Кабінету Міністрів України №1442 припинено з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях (у т.ч. управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області) та у м. Києві; утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та у м. Києві (пункти 1- 3 Постанови №1442). Також пунктом 6 цієї Постанови установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації. У пункті 7 Постанови №1442 голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду зобов`язано здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620-IX.

Як вже було зазначено судом, на виконання пункту 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», видано наказ комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України № 9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

А оскільки із матеріалів справи судом встановлено, що позивачка за два місяці до звільнення була належним чином попереджена про наступне вивільнення, тобто, відбулося скорочення і посади, яку обіймала позивачка, то звільнення її із займаної посади відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства України. Крім того, оскільки скороченню підлягав увесь штат та чисельність працівників, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України їй не пропонувалась про що свідчить зміст Попередження про наступне звільнення від 17.01.2023р. (а.с. 25, 135).

Таким чином, із аналізу встановлених обставин у цій справі та наведених приписів чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що Управлінням ВД ФСС України в Дніпропетровській області (комісією з реорганізації) були виконані вимоги статей 40,49-2 КЗпП України. У цьому випадку відсутні порушення вимог ч.6 ст.36 КЗпП України, згідно з якою припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе у разі скорочення чисельності або штату працівників.

За викладених обставин, оспорюваний позивачкою наказ про її звільнення від 07.04.2023р. №277-к було прийнято саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, його положення не суперечать чинному законодавству.

Як видно зі змісту відомостей копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.05.2023, УВД ФСС України в Дніпропетровській області припинено 12.05.2023, номер запису 047081162, підстава рішення щодо реорганізації, правонаступником визначено Пенсійний фонд України (а.с.136-145).

При розгляді цієї справи суд враховує позиції Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17, відповідно до яких суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Щодо доводів позивачки з приводу обов`язку правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в ГУ ПДФ в Дніпропетровській області та вимоги позивачки про поновлення її на іншій рівнозначній посаді у згаданому пенсійному органі, суд зазначає таке.

За приписами частин першої, другої статті 4 Закону №1105-XIV (в редакції до 01 січня 2023 року) установлено, що Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01 січня 2023 року) передбачено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280.

Пунктами 1, 14 Положення про Пенсійний фонд України визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Відповідно до пункту 12 розділу XV Закону №1058-IV у період до перетворення в неприбуткову самоврядну організацію Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України; на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Суд також враховується і те, що часткове правонаступництво, зокрема публічне правонаступництво, є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.

Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі №826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

Також і у постанові від 09 грудня 2024 року у справі №712/4776/23 Об`єднана палата Верховного Суду виклала правовий висновок, за змістом якого внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).

Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01 січня 2023 року виникло специфічне публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта приватного права до іншого суб`єкта публічного права внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.

При цьому, повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника усіх прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.

В такому випадку при вирішенні трудового спору слід дотримуватись балансу загальних норм трудового права та спеціальних норм права, які регламентують порядок прийняття та проходження публічної служби.

Обов`язок щодо застосування норм спеціального законодавства неодноразово був предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 у справі №380/6745/21 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889). Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя статті 5 Закону №889).

В силу положень пунктів 1 i 2 частини першої статті 41 Закону № 889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну a6o нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби a6o суб`єкта призначення; на рівнозначну a6o нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення a6o керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та cy6єкта призначення a6o керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Поняття рівнозначна посада закріплено на законодавчому рівні та визначено у пункті шостому частини першої статті 2 Закону № 889, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї під категорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Отже, саме Закон №889 визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.

Розмежування сфер застосування принципів та норм публічного i приватного права є одним із ключових принципів, який реалізовано шляхом регламентування Законом про державну службу усіх питань вступу, проходження та припинення державної служби (зокрема, оформлення прийняття на службу та звільнення, надання відпусток, встановлення соціальних гарантій тощо).

Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу.

А оскільки штат працівників апарату Пенсійного фонду України та територіальних органів складають посади державної служби (посади, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду), то умови призначення (переведення) на такі посади визначаються Законом №889-VIII, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам Закону №889-VIII.

На відміну від посад працівників Пенсійного фонду посади працівників Фонду соціального страхування України (як і посада позивачки) не належали до посад державної служби.

За таких умов переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечило б Закону №889-VIII.

При вирішенні цього спору суд також враховує, що частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

А отже, аналіз наведеної норми свідчить про те, що спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану, не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог у зазначеній вище нормі закону.

Відповідно до абзацу третього частини сьомої статті 10 Закону №389-VIII після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Відтак, вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке з урахуванням абзацу третього частини сьомої статті 10 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Таким чином, із аналізу вищенаведеного чинного законодавства України слідує, що його положеннями переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі, не передбачено.

Як встановлено судом із матеріалів даної справи, ОСОБА_1 (позивачка у справі) обіймала посаду начальника відділу медичних та соціальних послуг Петропавлівського відділення управління виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області про що свідчить зміст копії трудової книжки позивача та копії наказу від 07.04.2023р. №277-к про її звільнення (а.с.21-25, 128).

Наведена посада не була віднесена до посади державної служби, такі докази у справі відсутні.

Відтак, позивачка не могла бути автоматично введена (переведена) до штату, який затверджується Пенсійним фондом України, в установі, яка є юридичною особою публічного права на посаду аналогічну тій, яку вона обіймала в Петропавлівському відділенні управління виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області в некомерційній самоврядній організації, яка не підпадає під дію норм Закону №889.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що доводи позивачки щодо обов`язку правонаступника роботодавця запропонувати їй вакантні посади в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (за приписами ст.49-2 КЗпП України) та її вимоги про поновлення на рівнозначній посаді в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області є безпідставними та помилковими, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889, якщо інше не передбачено цим же законом (ч.2 ст.5 Закону №889), тобто, для їх зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам, викладеним в Закону України «Про державну службу».

Також судом враховується і те, що оскільки Законом №2620 було визначено реформування системи державного загальнообов`язкового соціального страхування з 01.01.2023 року шляхом приєднання органів ФСС України до органів ПФУ, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області неодноразово повідомляло Управління ВД ФСС в Дніпропетровській області та голову комісії з реорганізації про створення нових структурних підрозділів на добір кадрів на посади державної служби в ГУ ПФУ в області, ця інформація надсилалась листами та оприлюднювалась у соцмережах, розміщувалася на офіційному сайті ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, на офіційних сторінках в месенжерах Facebook 01.02.2023, 23.03.2023, 24.03.2023 та 03.04.2023 про підтверджено копіями листів ГУ ПФУ від 03.02.2023 №0400-010802-6/15376, від 04.04.2023 №0400-010801-8/43682 та списком вакантних посад до нього, від 23.03.2023 №0400-010801-8/38040 зі списком вакантних посад до нього станом на 23.03.2023, від 24.04.2023 №09-16/1125, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.166-187).

Окремо, суд звертає увагу на копію листа ГУ ПФУ в області від 23.03.2023р. за №0400-010801-8/38040, скерованого до комісії з реорганізацію управління ВД ФССУ в Дніпропетровській області «Про добір персоналу» та список вакантних посад станом на 23.03.2023, що є додатком до нього, з яким була ознайомлена позивачка під особистий підпис 27.03.2023р., про що свідчить зміст копії Листа ознайомлення зі списком вакантних посад станом на 23.03.2023р. (а.с.176-187).

Відтак, із наведеного, слід дійти висновку, що у період з моменту попередження позивачки про вивільнення з посади 19.01.2023р. та до моменту її звільнення з посади 18.04.2023р. позивачці були запропоновані всі посади, які були вакантними після реорганізації Фонду у новоутвореному державному органі ГУ ПФУ в області до якого були передані відповідні функції.

Зазначені встановлені факти пропозиції позивачці всіх вакантних посад станом на 23.03.2023 у органі ПФУ, з якими позивачка була ознайомлена під особистий підпис 27.03.2023р. (а.с.187-зворот) позивачкою жодними іншими доказами не спростовані.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем, як правонаступником Фонду, вжито належних заходів щодо працевлаштування позивачки та інших працівників Фонду впродовж всього строку дії попереджень про наступне звільнення.

При цьому, варто зазначити, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено процедури та форми щодо пропозиції роботи, проте такі пропозиції здійснювалися у спосіб, що гарантував доведення інформації до працівників.

Тож позивачка була поінформована про вакантні посади в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та не позбавлена була можливості працевлаштуватися.

Разом з тим, позивачка до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади державної служби не подавала, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Так само матеріали справи не містять і доказів, що позивачка виявила бажання для її працевлаштування на посади не державної служби, а без її згоди вона не могла бути переведена на будь-яку з них.

Тобто, ОСОБА_1 не вчиняла активних дій для отримання бажаної роботи в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а обрала тип поведінки у відносинах з правонаступником роботодавця пасивного очікування на автоматичне переведення її на рівнозначну посаду в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яке є юридичною особою публічного права, а відтак, зазначені обставини не можуть бути свідченням порушення її трудових прав.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу Управління ВД ФСС України в Дніпропетровській області №277-к від 07.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 з 18.04.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у адміністративного суду відсутні.

А відтак, у задоволенні даного позову позивачці слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, у ході судового розгляду даної справи протиправність оспорюваного наказу №277-к від 07.04.2023р. про звільнення позивачки із займаної посади на підстав п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з урахуванням встановлених вище обставин у цій справі та аналізу приписів чинного законодавства, позивачкою та її представником жодними належними, достатніми та допустимими доказами не доведена.

Також і посилання представника позивачки на відсутність законодавчих заборон на переведення позивачки як працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації, суд вважає необґрунтованими, оскільки порядок призначення особи на державну службу законодавчо визначений і будь-яких виключень не містить.

При цьому, не можуть бути покладені в основу даного судового рішення доводи представника позивачки з приводу того, що позивачці не запропонували всі вакантні посади у новоутвореному органі, оскільки ці доводи спростовуються змістом листа ПФУ від 23.03.2023 за №0400-010801-8/38040 із списком вакантних посад станом на 23.03.2023 з яким позивачка була ознайомлена під особистий підпис 27.03.2023р. про що свідчить лист ознайомлення зі списком вакантних посад станом на 23.03.2023 (а.с.187).

Не підлягають застосуванню у даних правовідносинах і наведені у позові та у додаткових поясненнях представника позивачки численні правові висновки Верховного Суду, оскільки проаналізовані адміністративним судом встановлені у цих справах обставини та застосовані у них норми права, не є подібними, а відтак, не є релевантними до правовідносин у цій справі.

Усі інші аргументи позивачки вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

В той же час, відповідачем наданими доказами доведено правомірність та законність прийняття оспорюваного наказу від 07.04.2023р. №277-к про звільнення позивачки на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з урахуванням аналізу приписів чинного законодавства, яка наведене вище.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття оспорюваного рішення за критеріями, визначеними у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ від 07.04.2023р. №277-к про звільнення позивачки з посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України прийнятий відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено протиправності прийняття оспорюваного наказу від 07.04.2023р. №277-к про звільнення позивачки з посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а позивачкою таких доказів суду не надано, тому суд приходить до висновку, що оспорюваний наведений вище наказ визнанню протиправним та скасуванню не підлягає.

Що стосується позовних вимог позивача, які носять похідний характер, а саме: щодо вимог позивачки про поновлення її в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на рівнозначній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно до вимог ст.235 КЗпП України, то виходячи з того, що суд при розгляді даної справи не знайшов обґрунтованих правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу (основних вимог) та, як наслідок, і наведені вище похідні вимоги, також задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачці слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивачки на професійну правничу допомогу адвоката, що складають 40 000 грн., не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, а покладаються на позивачку, виходячи з вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №277-к від 07.04.2023р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладаються на позивача згідно до вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва