Справа № 380/20733/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20733/24 пров. № А/857/6461/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С. М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року в справі № 380/20733/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення 22 січня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування Розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №669 від 11.09.2024 «Про демонтаж огорожі, самочинно встановленої між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що підставою володіння будинком загальною площею 221, 1 кв. м., житловою 111, 1 кв. м. по АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 537, 0 кв. м. є договір купівлі-продажу, посвідчений 2-ю Львівською держнотконторою від 30.11.1991 за № 10666. Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 26.02.2002 за № 135 видано Свідоцтво на право власності та Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовлений та зареєстрований в БТІ 23.04.2002, реєстраційний № 11644. У технічному паспорті, виготовленому та зареєстрованому в БТІ 23.04.2002, реєстраційний № 11644, міститься план земельної ділянки і вказано межі та розмір земельної ділянки площею 537, 0 м. кв., а також наявність огорожі з шести цегляних стовпців та металевої сітки довжиною 20, 3 м встановленої між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Викопіювання з плану м. Львова М 1:500 з нанесенням червоних ліній та охоронних зон інженерних мереж видане 27.05.1999 для вирішення питання приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_3 та План границь обмежень і сервітутів земельної ділянки на АДРЕСА_3 від 26.09.2002 року підтверджують межі та розмір земельної ділянки площею 537, 00 кв. м.

Вказує апелянт, що приватизації земельної ділянки нею не була завершена. Стверджує, про відсутність правових підстав та будь-яких порушень з боку ОСОБА_1 для здійснення відповідного демонтажу огорожі. Вважає, що забезпечення демонтажу можливе при перешкоджанні під`їзду автомобілів швидкої медичної допомоги, поліції, пожежної, рятувальної, аварійно-відновлювальної техніки до житлових будинків, обмежувачів швидкості руху автотранспорту та інших визначених споруд у Львівській міській територіальній громаді, однак не встановлено, що огорожа між будинками АДРЕСА_4 перешкоджає під`їзду автомобілів швидкої медичної допомоги, поліції, пожежної, рятувальної, аварійно-відновлювальної техніки до житлових будинків, обмежувачів швидкості руху автотранспорту тощо та інших визначених споруд у Львівській міській територіальній громаді.

Наголошує, що в спірному Розпорядженні не деталізовано порушення яких саме пунктів Правил благоустрою Львівської міської територіальної громади, затверджених ухвалою Львівської міської ради № 376 від 21.04.2011 року (зі змінами) ставиться у порушення ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням огорожі між житловими будинками. Вважає, що у Розпорядженні Залізничної РДА як на підставу його видачі та у попередженні ЛКП «Сяйво» №2-550 від 18.07.2024 було зазначено про відсутність у ОСОБА_1 саме дозвільних документів на частину зайнятої прибудинкової території та встановлення на ній огорожі, але не правовстановлюючих документів, тобто документів про право власності на земельну ділянку, де встановлена огорожа.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважає оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним. Просить оскаржене рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Львівське комунальне підприємство «Сяйво» (далі ЛКП «Сяйво») у зв`язку із зверненням громадянина ОСОБА_2 , що проживає за адресою АДРЕСА_5 , надіслано позивачу попередження №2-550 від 18.07.2024, в якому просило надати ОСОБА_1 дозвільні документи на частину зайнятої прибудинкової території та встановлення на ній огорожі в термін до 29.07.2024 року (а.с.29).

ОСОБА_1 22.07.2024 надіслала до юридичного відділу Залізничної районної адміністрації лист, в якому вказала, що право володіння будинком та земельною ділянкою підтверджується: договором купівлі-продажу посвідченим 2-гою Львівською державною нотаріальною контрою №10666 від 30.11.1991; актом державної технічної комісії про готовність об`єкта закінченого будівництва до експлуатації від 14.10.1999; наказом Департаменту землеустрою та планування забудови міста №1610/547-07 від 20.10.1999; розпорядженням Залізничної районної адміністрації №135 від 26.02.2002 (на підставі якого видано свідоцтво на право власності); технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду № НОМЕР_1 від 23.04.2002. Зазначила, що зокрема, в технічному паспорті міститься план земельної ділянки з її межами та огорожею з металевої сітки на фундаменті. Приватизація земельної ділянки незавершена через ряд об`єктивних та суб`єктивних причин. Зауважила, що звернення громадянина ОСОБА_2 позивач розцінює як наклеп та шантаж з метою вирішення власних житлових питань, а мотиви звернення є незрозумілими, оскільки лише в 2024 році у ОСОБА_2 виникли сумніви щодо огорожі, встановленої ще в 1999 році (а.с.28).

Відповідно до акту від 10.09.2024, складеного ЛКП «Сяйво», комісія в складі майстрів дільниці з виходом за адресою АДРЕСА_1 провела обстеження огорожі згаданого будинку. Під час обстеження встановлено, що власник будинку АДРЕСА_1 самочинно встановив огорожу на землях комунальної власності міста між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Огорожа влаштована з 6-ти цегляних стовпців та металевої сітки 20,3 м. (а.с75).

Залізнична районна адміністрація 11.09.2024 прийняла розпорядження №669, відповідно до якого рекомендовано ОСОБА_1 у термін до 15.10.2024 демонтувати огорожу, яка складається з шести цегляних стовпців та металевої сітки довжиною 20,3 м, самочинно встановлену між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на земельній ділянці Львівської міської територіальної громади. У разі невиконання ОСОБА_1 вимог розпорядження, ЛКП «Сяйво» зобов`язано до 31.10.2024 підготувати на дати юридичному відділу Залізничної районної адміністрації документи з метою звернення до суду про примусове виконання вимог розпорядження (а.с.30).

ЛКП «Сяйво» надало ОСОБА_1 попередження від 16.09.2024 №2-696, яким повідомило позивача про необхідність виконання вимог розпорядження від 11.09.2024 №669 та, в разі невиконання його вимог, про звернення до суду з позовом про примусове виконання розпорядження.

Судом також встановлено, що земельна ділянка на якій розташована огорожа, яка складається з шести цегляних стовпців та металевої сітки довжиною 20,3 м, встановлену між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , не належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Колегія суддів зазначає, що предметом заявленого спору, згідно доводів та вимог позивачки, є розпорядження Залізничної районної адміністрації №669 від 11 вересня 2024 року (далі - розпорядження), яким рекомендовано ОСОБА_1 у термін до 15.10.2024 демонтувати огорожу, яка складається з шести цегляних стовпців та металевої сітки довжиною 20,3 м, встановлену між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (далі - Огорожа) на земельній ділянці Львівської міської територіальної громади.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України, за приписами частини другої якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власником земель у межах відповідного населеного пункту є територіальна громада, від імені та в інтересах якої цими землями розпоряджаються представницькі органи місцевого самоврядування, а саме - відповідні ради.

Ці землі належать до земель комунальної власності, однак у визначених законом випадках, з підстав та в поряду, встановлених законодавством, можуть передаватись у державну або в приватну власність, а також у користування відповідно до рішення ради, прийнятого з цього питання.

Права на земельні ділянки оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" й виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Користування земельними ділянками комунальної власності, у тому числі громадянами, їх зайняття за відсутності відповідного рішення ради про передачу такої ділянки у власність або у користування, відповідних правовстановлюючих документів та без оформлення прав на такі земельні ділянки, їх державної реєстрації, є порушенням вимог земельного законодавства.

У такому випадку територіальна громада як первинний суб`єкт права власності на земельні ділянки в межах відповідної адміністративно - територіальної одиниці має право у порядку, встановленому законом, через уповноважені органи місцевого самоврядування захищати таке право, зокрема, шляхом здійснення цими органами заходів самоврядного контролю за використанням та охороною земель, вимагати від осіб, які допустили порушення вимог земельного законодавства щодо земель комунальної власності, усунення цих порушень та наслідків, які у зв`язку з цим настали, відшкодувати завдані збитки (шкоду).

Окрім цього, за змістом підпункту 1 пункту "б" частини першої статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення контролю за використанням і охороною земель.

Наявність у виконавчих органів відповідних рад повноважень щодо здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель шляхом проведення обстеження земельної ділянки та складання за його результатами актів та інших документів підтверджується висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеними, зокрема, у постановах від 01.10.2018 у справі № 522/15651/16-а, від 15.09.2021 у справі № 695/3924/16-а та від 08.07.2021 у справі № 520/5778/2020.

Крім того, у висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 914/1092/18, зазначається, що орган місцевого самоврядування наділений контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, приймає рішення про демонтаж та вживає заходи з демонтажу елементів благоустрою. Спори щодо виконання суб`єктами владних повноважень функцій у сфері благоустрою є публічно-правовими й мають розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції вказує, що спірне розпорядження є формою контролю органу місцевого самоврядування за дотриманням законодавства, що регулює містобудівну діяльність, зокрема, і щодо самочинно збудованих об`єктів та встановлення такого факту. Факт винесення такого розпорядження не порушує прав та законних інтересів позивача, оскільки захисту підлягає саме порушене право, а розпорядження має рекомендаційний характер.

Колегія суддів наголошує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду і доведеність позивачем порушення відповідним рішенням, дією чи бездіяльністю його прав та законних інтересів.

Схожа за змістом правова позиція щодо умов надання правового захисту судом викладена й у постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 810/1044/18.

Така правова позиція викладена Верховним Судом й у постанові від 14.02.2022 у справі № 200/9772/18-а і узгоджується з висновками щодо застосування норм права, наведеними у постанові цього ж Суду від 13.08.2020 у справі № 369/3756/16-а, у якій також наголошується, що порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.

Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Водночас відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18.

Суд наголошує, що обов`язковою умовою надання правового захисту адміністративним судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Тобто, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке безпосередньо і реально порушує права чи обов`язки позивача.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За встановлених обставин цієї справи, оскаржуване розпорядження, є документом, у якому ОСОБА_1 запропоновано демонтувати огорожу, яка складається з шести цегляних стовпців та металевої сітки довжиною 20,3 м, встановлену між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . У випадку невиконання ОСОБА_1 демонтажу Огорожі, ЛКП «Сяйво» зобов`язано підготувати на надати юридичному відділу Залізничної районної адміністрації документи з метою звернення до суду з вимогою про примусовий демонтаж.

Тобто, охоплене предметом спору у справі, що розглядається розпорядження, складене за результатом обстеження земельної ділянки, має рекомендаційний характер і не встановлює для позивача жодних додаткових не передбачених законом обов`язків, не зумовлює впливу на її права та охоронювані законом інтереси, не має для неї юридичних наслідків, оскільки не передбачає застосування до нього жодних заходів впливу чи владного управлінського примусу, не спричиняє наслідків у вигляді притягнення її до відповідальності будь-якого виду.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 11 травня 2023 року в справі № 300/2813/22.

Оскаржуване розпорядження носить тільки рекомендаційний, роз`яснювальний та інформаційний характер, не містить положень, обов`язкових для виконання фізичною особою, тому не створює для неї самостійного юридичного наслідку у вигляді виникнення, зміни або припинення прав та не породжує будь-яких обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що обраний позивачкою спосіб захисту, не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює жодного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки, як існування оскаржуваного розпорядження не породжує будь-яких обов`язків для позивачки, так і скасування такого в судовому порядку не унеможливить звернення органу місцевого самоврядування з позовними вимогами про демонтаж огорожі, яка складається з шести цегляних стовпців та металевої сітки довжиною 20,3 м, встановлену між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на земельній ділянці Львівської міської територіальної громади.

Також апеляційний суд зазначає, що питання про належність речових прав на земельну ділянку, на якій розташована Огорожа, а також можливість демонтажу Огорожі, повинно розглядатися в судовому порядку саме в справі за позовом до ОСОБА_1 про демонтаж Огорожі.

Водночас суд звертає увагу, що попри те, що згідно з витягом з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2013 року, ОСОБА_1 є власником спірної Огорожі, яка є складовою частиною належного їй об`єкта нерухомого майна житлового будинка за адресою АДРЕСА_3 , право власності на який набуто ще 26.02.2002 року, відповідно до свідоцтва про право власності на будинок, однак матеріали цієї справи не містять договору купівлі-продажу, посвідчений 2-гою Львівською державною нотаріальною контрою №10666 від 30.11.1991; акта державної технічної комісії про готовність об`єкта закінченого будівництва до експлуатації від 14.10.1999; наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста №1610/547-07 від 20.10.1999, які б вказували про статус земельної ділянки, на які розташована спірна Огорожа та правомірність її використання позивачкою.

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким положенням Конституції України кореспондують приписи статей 319, 328 ЦК України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частин першої, другої статті 182 цього ж Кодексу право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Також варто зауважити, що відповідно до положень Земельного кодексу України (в редакції чинні на момент набуття права власності на будинок) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Отже колегія суддів вважає, що без дослідження законності підстав набуття права власності саме на Огорожу як нерухомого майна та статусу земельної ділянки, на які розташована спірна Огорожа, в тому числі правомірність її використання позивачкою, суд позбавлений можливості надати оцінку спірному розпорядженню, в контексті правомочностей власника.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову у вищевказаній частині вимог у цьому конкретному випадку не виникло, про що правильно зазначено в рішенні суду попередньої інстанції.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року в справі № 380/20733/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 28 травня 2025 року.