Справа № 761/35957/19
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер" до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови,
Позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із скаргою, в якій просить: скасувати постанову №КВ1428/1777//АВ/Л/ЛТ/ТД/ФС-528 начальника Головного управління Держпраці у Київській області Семчука Р.І., якою було накладено на ТОВ "Лаян Віннер" стягнення в розмірі 250 380 грн. за порушення вимог ч.1 ст.21, ч.3 ст.24 КЗпП України.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2019 року скаргу ТОВ "Лаян Віннер", заінтересована особа: Головне управління Держпраці у Київській області на постанову про притягнення до адміністративної відповідальності передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року скаргу ТОВ "Лаян Віннер" до Головного управління Держпраці у Київській області про скасування постанови передано на розгляд Окружного адміністративного суду м.Києва за підсудністю.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 заяву ТОВ "Лаян Віннер" про забезпечення адміністративного позову повернуто без розгляду.
На виконання ухвали суду 09.12.2019 року позивачем були усунуті недоліки скарги, а саме надано до суду позовну заяву, в якій заявлені вимоги: визнати протиправною та скасувати постанову №КВ1428/1777//АВ/Л/ЛТ/ТД/ФС-528 начальника Головного управління Держпраці у Київській області Семчука Р.І., якою було накладено на ТОВ "Лаян Віннер" стягнення в розмірі 250 380 грн. за порушення вимог ч.1 ст.21, ч.3 ст.24 КЗпП України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що постановою №КВ1428/1777/АВ/Л/ЛТ/ТД/ФС-528 Головного управління Держпраці у Київській області від 27.08.2019 року на ТОВ «Лаян Віннер» було накладено стягнення в розмірі 250 380 грн., за порушення вимог ч.1 ст.21, ч.3 ст.24 КЗпП України. Так, під час інспекційного відвідування медичного центру за адресою: вул.Б. Хмельницького, 37, м.Київ в якому здійснює діяльність ТОВ «Лаян Віннер» встановлено, що на підприємстві виконували найману працю дві особи без належного оформлення, а саме: ОСОБА_1 та Олефір В.В. Позивач вважає, що стягнення є необґрунтованим, оскільки в акті інспекційного відвідування №KB1428/1777/АВ від 06.08.2019 року не враховані пояснення ОСОБА_1 , що в 2018 році вона працювала в ТОВ «Лаян Віннер» за трудовою угодою, але через хворобу її матері вимушена була звільнитися. А через тяжкий фінансовий стан звернулася в липні 2019 року у зв`язку з чим, товариством укладено з нею цивільно-правову угоду на виконання робіт та Олефір В.В., в поясненнях зазначила, що працює з січня 2019 року та виходить на роботу не повний та не кожний робочий день. Від підписання трудової угоди відмовилася з власної ініціативи, оскільки має проблеми зі здоров?ям. Крім того, ТОВ «Лаян Віннер» перевіряючому інспектору надавалися цивільно-правові угоди та акти виконаних робіт. Вказане й стало підставою для звернення до суду з позовом.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2019 року відмовлено ТОВ "Лаян Віннер" в задоволенні клопотання про виклик для допиту свідків.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2019 року у задоволенні заяви ТОВ "Лаян Віннер" про забезпечення адміністративного позову відмовлено.
21.01.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на підставі звернення ОСОБА_2 від 04.07.2019 р., наказу від 30.07.2019 р. №3818 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 02.08.2019 р. №1428 головним державним інспектором Головного управління Держпраці у Київській області з метою проведення інспекційного відвідування здійснено виїзд за місцем здійснення господарської діяльності ТОВ «Лаян Віннер». При проведенні інспекційного відвідування інспекторами опитано працівників Бодрецьку Н.В. та Олефір В.В., які надали письмові пояснення про те, що працюють без належного оформлення трудового договору, оскільки вважають, що проходять стажування, з графіком роботи з 08:00 до 16:00 год., п?ять днів на тиждень, заробітна плата 4 200 грн., з правилами внутрішнього трудового розпорядку ознайомлені та підпорядковуються їм, інструктаж з питань охорони праці на робочому місць пройшли, безпосередній керівник головний лікар Герасименко Л.М. Відповідно до вимоги про надання документів ТОВ «Лаян Віннер» не надано доказів щодо належного оформлення трудових відносин з вищезазначеними працівниками. Будь-яких цивільно-правових угод з вищезазначеними працівниками товариство також не надавало.
Відповідачем зазначено, що чинним трудовим законодавством регламентовано, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Отже, в період випробування на працівників поширюється законодавство про працю в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Лаян Віннер» було допущено порушення ст.ст.21, 24 КЗпП України відповідно до яких працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ. За результатами інспекційного відвідування було складено акт інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №KB1428/1777/АВ від 06.08.2019 року. Оскільки керівник ТОВ «Лаян Віннер» відмовився від отримання та підписання акту, його було направлено поштою рекомендованим відправленням за юридичною адресою суб?єкта господарювання. За таких обставин, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 року прийнято справу до провадження, розгляд справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 року продовжено строк розгляду цієї справи до 26.05.2025 року.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 05.08.2019 року о 14 год. 00 хв. Головне управління Держпраці у Київській області на підставі наказу про проведення інспекційного відвідування № 3818 від 30.07.2019 р., направлення № 1428 від 02.08.2019 р. провело інспекційне відвідування ТОВ «Лаян Віннер» за адресою: вул.Б. Хмельницького, 37, м.Київ, питання, що підлягають контролю: додержання законодавства про працю, не оформлення трудових відносин.
Зауваження до акту інспекційного відвідування від 06.08.2019 року № КВ 1428/1777/АВ позивачем не надавалися.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно із чинним законодавством.
Абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України передбачає, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).
Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Відповідно до частин першої, третьої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України КМУ прийнято постанову від 17.06.2015 р. № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».
За змістом цієї постанови № 413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням кваліфікованого електронного підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг.
Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Вчинення суб`єктом господарювання, який використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
Постановою № 413 встановлено обов`язок подання повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби, за формою згідно з додатком. Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення своєчасності повідомлення позивачем територіального органу ДПС України, в якому перебуває на облік як платник податку, про прийняття працівника на роботу.
Згідно із положеннями частини третьої статті 24 КЗпП України та постанови № 413 повідомлення до органу ДПС про прийняття працівника на роботу здійснюється до початку роботи працівника за трудовим договором.
Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Лаян Віннер" та ОСОБА_3 31.01.2019 року укладено трудову угоду цивільно-правового характеру на виконання робіт. Предметом угоди визначено замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи у строк до 31.08.2019 року.
Між ТОВ "Лаян Віннер" та ОСОБА_1 05.08.2019 року укладено трудову угоду цивільно-правового характеру на виконання робіт. Предметом угоди визначено замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи у строк до 31.08.2019 року.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 ЦК України.
Так, вказаною нормою встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
За змістом ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
У питанні розмежування трудового і цивільно-правового договору Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 року у справі №820/1432/17, від 26.09.2018 року у справі №822/723/17, від 08.06.2021 року у справі №360/1947/19 сформував наступні підходи:
"Основною відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а трудові КЗпП України.
За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Правова основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають.
Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу на певну посаду.
Трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.
За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт".
Крім того, у постановах від 06.03.2019 року у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 року у справі №815/954/18, від 02.02.2021 року у справі №0540/5987/18-а, від 22.06.2021 у справі №420/6605/18 Верховний Суд дійшов наступних висновків:
"Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
З аналізу наведених норм Верховний Суд зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України".
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 року у справі №815/954/18, від 02.02.2021 року у справі №0540/5987/18-а, від 10.08.2023 року у справі № 1340/3470/18.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи трудові угоди цивільно-правового характеру на виконання робіт суд зазначає, що такі угоди містять безумовні ознаки трудового договору.
Оскільки, предметом є надання певних послуг, тобто процес праці, а не її кінцевий результат. Фізична особа повинна виконувати систематично певні трудові функції у ТОВ "Лаян Віннер" відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк.
Робота, виконання якої передбачає укладена угода, не носить разового характеру та передбачає систематичне виконання обов`язків.
В укладених угодах не визначений обсяг виконуваної роботи, а вказаний обов`язок виконувати роботи (надавати послуги). Не зазначено, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, строків і термінів тощо. Це є характерним саме для трудових відносин.
Згідно із письмових пояснень доданих до акту інспекційного відвідування, ОСОБА_3 , є стажером, трудова книжка знаходиться у неї, режим роботи 5 днів на тиждень, розмір фактичної заробітної плати 4 200 грн.
Згідно із письмових пояснень до акту інспекційного відвідування, ОСОБА_1 , стажується на лікаря терапевта, не оформлена, режим роботи 5 днів на тиждень, розмір фактичної заробітної плати - не отримувала.
Отже, вищевказані фізичні особи самостійно не організовували роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалися позивачу.
Такі особи фактично здійснювала трудову функцію. Роботу, яку вони виконували, збігається з видом економічної діяльності позивача та є роботою з обслуговування його діяльності, що є підставою для укладання трудового договору.
Отже, відносини за трудовою угодою цивільно-правового характеру, укладеною між позивачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 фактично є трудовими. При цьому оформлення таких трудових відносин шляхом підписання трудового договору, видання відповідного наказу чи розпорядження роботодавця чи уповноваженого ним органу, позивачем проведено не було.
Верховний Суд у постановах від 23.01.2023 року у справі №580/8404/21 та від 04.07.2023 року у справі №280/525/20 наголосив також на тому, що дії позивача щодо надання трудовому договору форми цивільно-правового договору перешкоджає реалізації права фізичної особи на працю, гарантованого Конституцією України та Кодексом законів про працю України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічно оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки тощо.
Крім цього, суд зазначає, що нормами КЗпП України не передбачено укладення між суб`єктом господарювання та найманим працівником договору на стажування та прийняття працівника на стажування.
Таким чином, суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджено висновки акту інспекційного відвідування стосовно допуску позивачем ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до роботи без належного оформлення трудових відносин чим порушено ч.1 ст.21, ч.3 ст.24 КЗпП України.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265, статті 24 КЗпП України визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 р. № 509.
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі, серед іншого, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення № 96, яке процитовано судом вище.
Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
У спірних правовідносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, прямо визначені у нормах статті 265 КЗпП України.
У зв`язку із відсутністю у справі належних та допустимих доказів на спростування порушення позивачем трудового законодавства у частині не оформлення допущених до роботи працівників, суд доходить висновку про порушення позивачем законодавства про працю, а тому накладення штрафу на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України є правомірним, у зв`язку із чим, оскаржувана постанова скасуванню не підлягає.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з викладених вище підстав.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.139 КАС України, не відшкодовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України,
Судовий збір не стягується.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма