Справа № 520/12906/23
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Київ

справа № 520/12906/23

адміністративне провадження № К/990/42326/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Єресько Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 520/12906/23

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (суддя - Панов М.М.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року (головуючий суддя - Перцова Т.С., судді: Жигилій С.П., Русанова В.Б.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (позивач, скаржник, ОСОБА_1 ) звернувся в суд із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу додаткової винагороди відповідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (Постанова КМУ №168) у розмірі до 100 000 грн, за період із травня по вересень 2022 року (спірний період);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ № 168 у розмірі до 100 000 грн, за спірний період з урахуванням уже виплачених сум.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що, беручи безпосередню участь у бойових діях на підступах до м. Харкова з травня по вересень 2022 року, він мав право на отримання збільшеної додаткової винагороди у 100?000 грн відповідно до постанови КМУ № 168. Проте у спірний період він отримав лише по 30 000 грн щомісячно. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, а тому звернувся до суду та просить задовольнити позов.

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у В/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.01.2005 по 01.05.2023, що підтверджується довідкою № 854 від 15.06.2023.

Позивач брав участь у заходах із забезпечення оборони України у зв`язку з військовою агресією РФ протягом 24.02.2022- 30.04.2022. 10.04.2023 його визнано непридатним до служби за станом здоров`я, у зв`язку із чим наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 01.05.2023 № 123 контракт було припинено, а його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

У березні та квітні 2022 року ОСОБА_1 отримував підвищену додаткову винагороду в сумі 100 000 грн за безпосередню участь у бойових діях та заходах із нацбезпеки, що підтверджено довідкою № 655 від 26.05.2023.

З травня 2022 року по квітень 2023 року йому виплачувалась лише 30 000 грн на місяць відповідно до Постанови КМУ № 168.

Позивач звернувся до відповідача із запитом про підстави невиплати підвищеної винагороди у спірний період, зокрема і при остаточному розрахунку.

У відповіді від 26.05.2023 № 40/05/12-3352/С-Ззі відповідач зазначив, що підвищена винагорода виплачувалась у березні-квітні 2022 року через ведення бойових дій у безпосередній близькості до Харкова, у яких позивач брав участь. Виплати з травня 2022 року не здійснювались, оскільки обставини змінились.

Уважаючи дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищеної винагороди з травня по вересень 2022 року неправомірними та такими, що не відповідають законодавству, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Не погодившись із тим, що у спірний період (травень-вересень 2022 року) позивачу не нараховувалась підвищена винагорода, останній звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що позивачем до суду не було надано доказів безпосередньої участі у період з 01.05.2022 по 30.09.2022 у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії, при безпосередньому перебуванні в районах у період здійснення зазначених заходів. Відповідно, підстави для задоволення позову відсутні.

Другий апеляційний адміністративний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що виплата підвищеної винагороди (до 100?000 грн) є дискреційним повноваженням командування та вимагає наявності документів, які підтверджують безпосередню участь у бойових діях.

Цей суд зазначив, що позивач не надав жодних доказів, передбачених Порядком № 89, які б підтверджували його безпосередню участь у бойових діях у спірний період. Посилання на те, що він виконував ті самі обов`язки, що й раніше, є недостатнім. Також суд апеляційної інстанції наголосив, що сам факт перебування на території, визначеній районом бойових дій, не свідчить про безпосередню участь у таких діях.

IV. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції.

Позиція інших учасників справи

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Касаційна скарга обґрунтована відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України як така, що стосується питання права, щодо якого відсутній висновок Верховного Суду.

Скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 Постанови КМУ № 168, в цілому Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (Перелік територій № 309), у контексті правовідносин між військовослужбовцями та командуванням Нацгвардії щодо невиплати додаткової винагороди за пунктом 1 Постанови КМУ № 168.

Також у скарзі наголошено на неправильному розподілі доказового тягаря - суд безпідставно поклав обов`язок доказування участі у бойових діях на позивача, хоча за частиною другою статті 77 КАС України цей обов`язок належить саме відповідачу - суб`єкту владних повноважень.

Верховний Суд ухвалою від 19 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

V. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права судами першої чи апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні чи постанові суду або були відхилені ним; вирішувати питання про достовірність доказів; надавати перевагу одним доказам над іншими; збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти їх (частина друга статті 341 КАС України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).

Пунктом 1 Постанови КМУ №168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Національної гвардії виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Прядок і умови виплат додаткової винагороди, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів (пункт 2-1 Постанови КМУ №168).

Ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір, є наявність підстав для виплати ОСОБА_1 , як нацгвардійцю (військовослужбовцю Національної гвардії України) збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ № 168, у розмірі до 100 000 гривень за період з травня по вересень 2022 року.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не знайшли підстав до задоволення позову, вказавши на відсутність належних доказів безпосередньої участі позивача в бойових діях. Посилання на виконання тих самих обов`язків, що й раніше, визнано недостатнім, а сам факт перебування в районі бойових дій не є підставою для виплати винагороди за Постановою КМУ № 168.

Позивач у доводах касаційної скарги стверджує про наявність у нього права на спірні виплати у зв`язку з тим, що з перших днів війни до грудня 2022 року брав безпосередню участь у бойових завданнях, зокрема на лінії зіткнення в Харкові, установлюючи зв`язок і виконуючи інші завдання, у тому числі з травня по вересень 2022 року.

Зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у правовідносинах між військовослужбовцями та командуванням Нацгвардії стосовно невиплати додаткової винагороди за пунктом 1 Постанови № 168.

Надаючи оцінку доводам касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України), Верховний Суд зазначає, що після подання позивачем касаційної скарги та відкриття касаційного провадження у цій справі питання можливості отримання військовослужбовцями (нацгвардії) збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, неодноразово досліджувалося Верховним Судом.

Так, у справі № 520/117/23 Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2024 року (військовослужбовець Національної гвардії України) вказав, що виплата додаткової винагороди до 100?000 грн відповідно до п. 1 Постанови КМУ № 168 пов`язана з безпосередньою участю військовослужбовця у бойових діях або заходах із національної безпеки в районах, де вони відбуваються, у відповідний період. Для підтвердження такої участі командувач Нацгвардії України видав Наказ № 89, яким затвердив Інструкцію і Порядок, що регламентують порядок призначення цієї винагороди, а також визначають, що саме вважається безпосередньою участю в бойових діях. Наказ № 89 видано у межах повноважень командувача, з урахуванням дії воєнного стану, на виконання Постанови № 168, і його застосування є обґрунтованим та правомірним. У зазначеній постанові Суд вказав, що Міністерство внутрішніх справ також намагалося затвердити окремий Порядок (Наказ № 504 від 18.08.2022), але той не набрав чинності, бо одночасно з публікацією 21.10.2022 був скасований іншим наказом - № 602. Тому посилання на Порядок № 504 (у цій справі) є безпідставним. Також Суд виснував, що протягом спірного періоду (травень-жовтень 2022 р.) жодного нового чинного порядку виплат додаткової винагороди від МВС не існувало, а тому Наказ № 89 залишався єдиним діючим актом, який визначав умови та порядок її виплати. Отже, військова частина діяла правомірно, застосовуючи Наказ № 89 для вирішення питання про виплату винагороди, і обґрунтовано пов`язувала її з виконанням завдань, передбачених цим Порядком.

Таким чином, Верховний Суд (аналогічно у справах № 520/690/23, № 520/16481/23, № 480/7873/23) дійшов висновків, що Наказ № 89, виданий командувачем НГУ, є чинним і правомірним актом, що регулює порядок підтвердження участі в бойових діях для виплати винагороди військовослужбовцям нацгвардії за п. 1 Постанови № 168, а Порядок № 504 - не застосовується, оскільки не набрав чинності.

Наказом № 89 командувача Нацгвардії України затверджено: Інструкцію з виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України; Порядок підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій.

Пунктом 1 цього Порядку визначено, що під безпосередньою участю військовослужбовців Національної гвардії України у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених заходів, у зв`язку з чим виникає право на отримання додаткова винагорода у розмірі 100 000, 00 грн, слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії в районах ведення воєнних (бойових) дій, що визначаються Головнокомандувачем Збройних Сил України; бойових (спеціальних) завдань, згідно з бойовими розпорядженнями, із всебічного забезпечення військових частин (підрозділів) в районі ведення воєнних (бойових) дій; завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях України; бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів в разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій); бойових завдань із знешкодження (знищення) незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), диверсійно-розвідувальних сил та інших збройних формувань агресора (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій); виконання завдань підрозділами артилерії з вогневого ураження противника; виконання завдань підрозділами протиповітряної оборони з ураження повітряних цілей; здійснення польотів у районах ведення воєнних дій; ведення повітряного бою; здійснення заходів з виводу сил та засобів з під удару противника (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій); виконання групами розмінування завдань з розмінування або робіт з улаштування, нарощування, утримання інженерних загороджень на визначених об`єктах, рубежах, районах та позиціях.

Відповідно до пункту 2 Порядку, для документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців Національної гвардії України у бойових діях або заходах використовуються такі документи: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій, бойове донесення, книга службових нарядів та подій, що відбувалися або постова відомість під час охорони об`єкта (блокпоста, базового табору, складу ракетно-артилерійського озброєння, польового парку тощо) на який було здійснено збройний напад або довідка командира військової частини про підтвердження безпосередньої участі відряджених (прикомандированих) військовослужбовців у бойових діях або заходах; рапорт (донесення) командира підрозділу про участь у бойових діях або заходах під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій (виконання бойових або спеціальних завдань); до рапорту долучаються списки особового складу (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих (прикомандированих) підрозділів військовослужбовців), які брали участь у бойових діях або заходах, із зазначенням військового звання прізвища, ім`я та по батькові, періодів участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця; інші документи, які можуть підтверджувати безпосередньо участь в бойових діях або заходах.

Згідно з пунктом 4 Інструкції з виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, підставою для включення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, зокрема, є рапорт командира (начальника) підрозділу, що має містити інформацію про військове звання, прізвище, ім`я та по-батькові, кількість днів та дати участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця та підстави залучення цих військовослужбовців до бойових дій або заходів із зазначенням реквізитів конкретних документів, що підтверджують участь військовослужбовців у бойових діях або заходах.

У цій справі суди попередніх інстанцій дослідивши матеріали справи встановили, що згідно з довідкою про доходи та банківською випискою (додаткової винагороди за Постановою КМУ № 168), позивач отримав: 35?357 грн за лютий, 82?500 грн - за березень та 100?000 грн - за квітень 2022 року.

У період з травня 2022 по квітень 2023 року йому щомісяця виплачували по 30?000 грн відповідно до Постанови КМУ № 168.

З довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України (№ 655 від 26.05.2023) вбачається, що з 24.02.2022 по 30.04.2022 ОСОБА_1 перебував у м. Харкові та брав участь у заходах з оборони країни.

Будь-яких документів, передбачених Порядком № 89, які б підтверджували безпосередню участь ОСОБА_1 у бойових діях за спірний період, позивачем не надано ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанцій. Довідки або інші документи командира В/ч НОМЕР_1 , у якій проходив службу позивач, про його безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, за період з травня 2022 по квітень 2023 року в матеріалах справи відсутні.

Указавши на відсутність документів для підтвердження фактів безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення відповідних заходів у спірний період, Верховний Суд вважає, що як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, дійшли під час розгляду цієї справи передчасного висновку, адже без відповіді так і залишилося питання, з якого власне й виник спір, що спонукав позивача звернутися з цим позовом до суду. Йдеться про те, які саме завдання і де (на якому напрямку) виконував позивач, перебуваючи на військовій службі упродовж спірного періоду (травень-вересень 2022 року) та чим це підтверджується.

Тобто, якщо позивач протягом періоду, щодо якого виник спір, проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 (що підтверджено довідкою № 854 від 15.06.2023), але не виконував бойових завдань чи інших завдань, які в розумінні пункту 1 Постанови № 168 дають підстави для виплати додаткової винагороди у (збільшеному) розмірі до 100 000,00 грн, то які завдання він у такому разі виконував протягом цього часу та/або де проходив службу у цей час.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, із посиланням на те, що матеріали справи не підтверджують факту безпосередньої участі позивача у бойових діях або заходах, пов?язаних із національною безпекою і обороною, суд апеляційної інстанції не дотримано вимог частини четвертої статті 9 КАС України щодо офіційного з`ясування всіх обставин справи, зокрема не вжито заходів для витребування або уточнення доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, хоча така потреба випливала зі змісту наявних у справі матеріалів.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас реальність обставин не може вважатися доведеною лише через відсутність заперечень іншої сторони щодо голослівного твердження без належних доказів.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд повинен оцінювати докази за внутрішнім переконанням, на основі всебічного, повного, об?єктивного та безпосереднього їх дослідження. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки усім доказам у сукупності та взаємозв?язку між ними, обмежившись загальним висновком про їх недостатність, без наведення мотивів.

Висновки судів не враховують того, що у постанові від 05.06.2024 у справі № 200/660/23 Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій, встановивши відсутність документів про участь позивача у бойових діях, не з`ясували, які завдання і де він виконував під час перебування у відрядженні в НОМЕР_2 прикордонному загоні (В/ч НОМЕР_3 ). Якщо позивач не виконував завдань, що дають право на додаткову винагороду, важливо встановити, які саме завдання він виконував і де проходив службу. Ці обставини є ключовими для правильного вирішення спору і не можуть бути проігноровані (подібно у постанові Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 520/690/23).

Ураховуючи такі висновки Верховного Суду, слід зазначити, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили ключові обставини справи. Не дослідили не встановили завдання, які позивач виконував протягом спірного періоду. Не з`ясовано, на чому ґрунтуються дані довідки, та чи підтверджені іншими документами.

Питання щодо виконуваних завдань позивача залишаються незрозумілими. Якщо позивач перебував у відрядженні та не виконував бойових завдань або інших завдань, передбачених Постановою №168 для виплати 100 000 грн, не з`ясовано, де саме він проходив службу.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 ОСОБА_1 перебував у м. Харків і брав участь у заходах із забезпечення оборони держави, за що отримав підвищену додаткову винагороду відповідно до Постанови КМУ № 168. Натомість у період з 01.05.2022 по 30.09.2022 йому виплачувалась винагорода лише у фіксованому розмірі 30?000 грн.

Позивач наполягав, що продовжував виконувати ті самі завдання, що й у лютому-квітні 2022 року, однак суди цього не з`ясували. Аргументи позивача, зокрема про безперервність характеру обов`язків і можливе невідображення його участі в бойових діях у документах, залишилися без належної оцінки.

У межах своїх повноважень суд мав з`ясувати, які саме завдання виконував позивач у травні-вересні 2022 року, чи могли вони підпадати під визначення «безпосередньої участі» згідно з Порядком № 89, і чи складалися відповідні документи (рапорти, накази, журнали тощо), які б слугували підставою для виплати винагороди у підвищеному розмірі.

Відсутність аналізу цих обставин свідчить про недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи (ст. 9, 77, 242 КАС України) та призвела до передчасного висновку про відсутність у позивача права на підвищену винагороду за спірний період.

Таким чином, судові рішення не містять вичерпних мотивів щодо оцінки доказів і не надають обґрунтованої відповіді на ключові доводи позивача, що перешкоджає визнанню їх законними й обґрунтованими.

Держава не може відмовляти у виплаті, якщо законодавчі норми передбачають її, а військовослужбовець відповідає цим умовам.

Такий підхід призвів до неповного встановлення фактичних обставин участі позивача у бойових діях або заходах, що вплинуло на рішення про виплату додаткової винагороди за період його участі у бойових діях або заходах з травня по вересень 2022 року.

Аналогічних у цій справі висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2025 року у справі № 520/16481/23 та № 520/117/23.

Верховний Суд у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а наголошував, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

У низці постанов Верховний Суд зазначив, що суди повинні ретельно досліджувати весь комплекс доказів, без перекладання тягаря наслідків недбалості чи неефективної роботи посадових осіб на військовослужбовця.

Оскільки суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, то, з урахуванням повноважень касаційного суду (частина друга статті 341 КАС України), відсутня можливість перевірити правильність їх висновків загалом по суті спору.

З урахуванням викладеного, Суд вважає за необхідне направити цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції для повного дослідження вищевказаного.

Підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України є порушення процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, якщо суд не дослідив докази, за умови обґрунтованості підстав касаційного оскарження, визначених у пунктами 1-3 частини другої статті 328 КАС України.

Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України, якщо порушення допущені судом апеляційної інстанції, справа направляється для продовження розгляду або на новий розгляд до цього суду. В інших випадках - до суду першої інстанції.

Таким чином, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати, а справу - направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суди мають врахувати обставини, викладені в мотивувальній частині постанови, та ухвалити рішення відповідно до статті 242 КАС України.

VI. Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року скасувати, а справу № 520/12906/23 направити на новий судовий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіВ.М. Соколов А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько