Справа № 757/9718/25-а
Суддя: Литвинова І. В.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9718/25-а
пр. № 2-а-174/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною постанову про адміністративне правопорушення та її скасування, закриття справи про адміністративне правопорушення,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати протиправною і скасувати постанову № 107/25 за справою про адміністративне правопорушення від 18 грудня 2024 року, прийняту Начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною третьою ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500, 00 грн.

В обґрунтування вказано, що оскаржувана постанова є протиправною і підлягає скасуванню, посилаючись на те, що позивач перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2014 році він переїхав у Київ, але йому ніхто не повідомляв про те, що він має стати на військовий облік, та не було потреби з`являтися до військомату. Через необізнаність у законодавстві України у 2014 році позивач не став не військовий облік за зареєстрованим (задекларованим) місцем проживання у територіальний центр комплектування та соціальної політики. 01 лютого 2024 року офіцером ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено протокол № 107/25 про адміністративне правопорушення, проте у протоколі описані події 01 лютого 2025 року, згідно з якими під час перевірки документів біля станції метро Звіринецька було встановлено, що ОСОБА_1 не перебуває на військовому обліку. На підставі зазначеного протоколу № 107/25 від 01 лютого 2024 року, 18 грудня 2024 року керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 прийнято постанову № 107/25 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП. Під час прийняття постанови ОСОБА_1 присутній не був, екземпляр постанови не був вручений. У цій постанові зазначено, що про скоєння правопорушення відповідачеві стало відомо 07 грудня 2024 року. Тобто і протокол, і постанова винесені у лютому та грудні 2024 року, але містять покликання на події лютого 2025 року, крім того, у постанові зазначено, що про вчинення адміністративного правопорушення позивачем відповідачеві стало відомо 07 грудня 2024 року, хоча протокол складений 01 лютого 2024 року, тобто за 10 місяців до цієї дати. Про факт притягнення до адміністративної відповідальності позивач дізнався лише 10 лютого 2025 року після отримання протоколу № 107/25 від 01 лютого 2024 року та постанови № 107/25 від 18 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку. На час виникнення спірних правовідносин взяття призовників на облік військовозобов`язаних здійснювалося призовними комісіями у районних (міських) військових комісаріатах, відтак позивач до 18 травня 2024 року за викликом мав прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, однак позивача не викликали. Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 07 грудня 2016 року, а також Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року, який діє з 05 січня 2023 року, передбачають, що взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки здійснюється за їх особистої присутності, однак не встановлюють строків здійснення таких дій. року набув чинності Закон № 3696-ІХ «Про внесення змін до КУпАП щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яким ст. 210 КУпАП було доповнено частиною третьою, а саме: щодо порушення призовниками військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період. Отже, до 19 травня 2024 року норми частини третьої ст. 210 КУпАП не існувало. Тобто, з 19 травня 2024 року встановлено 60-денний строк уточнити громадянам України свої дані щодо виконання військового обов`язку, що включає виконання правил військового обліку, і одночасно введено норму, яка передбачає сувору адміністративну відповідальність за невиконання цих правил в умовах особливого періоду. Положення ст. 38 КУпАП, в редакції що діяла станом на дату прийняття оскаржуваної І постанови 18 грудня 2024 року, передбачали, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Представник позивача наполягає, що матеріали справи не містять жодного доказу вручення, надсилання чи відмови від отримання позивачем виклику (повістки) на 01 лютого 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право розглядати справу про адміністративне правопорушення без складання протоколу виникає лише, якщо особу повідомлено належним чином про дату, час і місце виклику та за наявності документів, які підтверджують такий виклик. При цьому, обов`язок вручити особі екземпляр постанови про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою відповідно до вимог КУпАП. Позивач не викликався для складання відносно нього протоколу та/або постанови про вчинення адміністративного правопорушення. Матеріали справи та постанова не містить відомостей про вручення протоколу позивачу уповноваженими представниками ІНФОРМАЦІЯ_1 протоколу про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. В порушення вимог ст.ст. 254, 258 КУпАП немає відомостей про те, що позивач належним чином повідомлений про виклик, а також позивачу не вручений екземпляр постанови у справі про адміністративне правопорушення. Відповідачем не доведено, що у позивача виник обов`язок з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 01 лютого 2024 року і що від виконання цього обов`язку позивач ухилився. За відсутності жодного оповіщення позивача про виклик на 01 лютого 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 у останнього відсутній обов`язок явки за таким викликом і як наслідок відсутня об`єктивна сторона правопорушення, оскільки відсутність обов`язку явки за викликом виключає наявність у діях особи порушення вимог ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відсутність жодного оповіщення позивача про виклик на 01 лютого 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 означає, що позивач не знав та не міг знати про такий виклик та обов`язок явитися за ним, що як наслідок виключає наявність у діях позивача умислу на порушення вимог ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач був позбавлений можливості скористуватися правовою допомогою та давати пояснення під час розгляду адміністративної справи стосовно нього, оскільки постанова була складена без його присутності. Оскаржувана постанова була складена без присутності позивача, що фактично позбавило позивача права надати обґрунтовані пояснення, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою тощо. Враховуючи відсутність належних і допустимих доказів, які були б задокументовані відповідачем, факт порушення позивачем вимог ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є не доведеним. Сама постанова без обґрунтування її доказами не дає підстав для висновку про вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

У відзиві представник відповідача позов не визнав, вказав, що ДФТГ є окремим воєнізованим формуванням, які співпрацюють із ЗСУ, але не є їх структурною частиною. Під час перевірки документів працівниками поліції та групою оповіщення позивачем для перевірки був пред`явлений паспорт громадянина України, паперовий військово-обліковий документ пред`явлений не був, витяг з додатку «Резерв+» пред`явлений не був. У зв`язку з чим була здійснена перевірка даних за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг»). За інформацією Реєстру позивач не перебував на військовому обліку та не мав встановленої крайньої дати проходження військово-лікарської комісії. Саме це стало підставою передбаченою абз. 2 п. 69 Порядку. Підпунктом 1 п. 27 Порядку та згідно з яким особи, які не проходили медичний огляд або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, направляються на військово-лікарську комісію; до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів під час мобілізації громадяни викликаються з метою в тому числі взяття на військовий облік. Відповідно були підстави у працівників Відповідача вручити Позивачу повістку з метою звірки даних/проходження медичної комісії, постановки на військовий облік, що і було зроблено. Позивачу було виписано повістку, де він поставив власноруч підпис у розписці. Повістка відповідає формі зразку, що є Додатком 1 до Порядку, та містить всі необхідні відомості що визначені ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та зразку Додатку 1 до порядку. Позивач розумів, що саме ця повістка стосується саме нього. Згідно з Протоколом №107/25, позивачу були роз`яснені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, зміст яких міститься в самому тексті протоколу. Також позивача було повідомлено про дату, час та місце розгляду адміністративної справи відповідно до положень ст. 277-2 КУпАП, про що він поставив свій особистий підпис у відповідному місті Протоколу. До протоколу додано всі документи що містяться в адміністративній справі, та поставлено підпис позивача під цим. Інших заяв та клопотань, зауважень до тексту протоколу позивачем не вносилося. У протоколі та постанові визначені норми закону які саме порушив позивач, та описано склад адміністративного правопорушення. Положення частини другої ст. 268 КУпАП, при розгляді справ про адміністративне правопорушення за частиною третьою ст. 210 - не вимагає обов`язкової присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

27 лютого 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 13 березня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

19 березня 2025 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої представник позивача подала заяву про усунення недоліків.

03 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін.

19 травня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку.

ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

У відповідності до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визначається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання.

Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У випадках, передбачених частиною першою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.

Статтею 283 КУпАП визначено зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення, постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, а також вирішення її у відповідності з законом, уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до протоколу № 107/25 про адміністративне правопорушення, помилково датованого 01 лютого 2024 року, і постанови № 107/25, помилково датованої 18 грудня 2024 року, 01 лютого 2025 року під час проведення заходів оповіщення працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Печерського району м. Києва, а саме на станції метро Звіринецька, під час перевірки документів та звірки даних з реєстром Оберіг було встановлено, що ОСОБА_1 не перебуває на військовому обліку, чим порушив вимоги частини першої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та п. 22 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 /а. с. 29-30/.

Також ОСОБА_1 видано під розписку повістку № 020101 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 01 лютого 2025 року, о 11:30, яку він одержав, що підтверджується його підписом на розписці /а. с. 72/.

Як вказано у постанові № 107/25, помилково датованої 18 грудня 2024 року, ОСОБА_1 підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а саме у зв`язку із відсутністю у нього при собі військово-облікового документу, тим самим порушив вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що вчинено в особливий період.

У своїх поясненнях від 01 лютого 2025 року начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 вказав, що проживає у м. Києві, не стоїть на обліку, у зв`язку із тим, що проходить службу ДФТГ «Лівий берег» і розраховував на те, що бази службовців з`єднані й оновлюються автоматично /а. с. 75/.

Встановлено, що 02 травня 2024 року ОСОБА_1 уклав строковий трирічний контракт добровольця територіальної оборони з ДФТГ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » в особі Командира добровольчого формування територіальної громади № 24 ОСОБА_3 /а. с. 34-36/

Доводи сторони позивача про те, що право на захист було порушено і не повідомлено про час, дату і місце розгляду адміністративної справи, спростовується тим, що у протоколі № 107/25, помилково датованої 01 лютого 2024 року, ОСОБА_1 власним підписом , який поставлено поряд з датою «01 лютого 2025 року», підтвердив, що йому роз`яснено статтю 63 Конституції України про те, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, а також права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП (знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не водніє мовою, якою ведеться провадження, оскаржити постанову у справі) та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 22:30 01 лютого 2024 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , каб. 14В /а. с. 28/.

Отже ОСОБА_1 саме 01 лютого 2025 року був присутній при складенні протоколу № 107/25, другий примірник якого отримав наручно, про що залишив власний підпис, і надав письмові пояснення у справі, копія яких також надана разом із відзивом на позов /а. с. 75/.

Встановлено, що ОСОБА_1 не вказував у протоколі заяв, клопотань або зауважень щодо будь-яких дій військових РТЦК, які він вважав би порушенням своїх прав.

Щодо невідповідності дат складення процесуальних документів: протоколу, датованого 01 лютого 2024 року, постанови № 107/25, датованої 18 грудня 2024 року, суд враховує, що вони містять опис подій, які мали місце з ОСОБА_1 саме 01 лютого 2025 року, що власне він зазначає у своїх поясненнях, на котрі містяться посилання у цих документах, його підпис міститься у графі про роз`яснення норм права і про отримання другого примірника протоколу поряд з цією датою, у розписці про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 він також підпис поставив саме 01 лютого 2025 року.

Оскільки позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 для розгляду справи про адміністративне правопорушення, постанову було направлено засобами поштового зв`язку 05 лютого 2025 року /а. с. 77/.

Також встановлено, що 19 квітня 2005 року ОСОБА_1 видано ІНФОРМАЦІЯ_6 , де він перебував на військовому обліку, довідку взамін військового квитка до отримання військових квитків на підставі витягу з протоколу № 13 від 19 квітня 2005 року про те, що його передано у запас по ст. 12-В гр. І за наказом МО 2 від 1994 року /а. с. 39-40/.

Разом з тим, змінивши місце проживання, ОСОБА_1 не став на військовий облік, зокрема і після 18 травня 2024 року і по день складення оспорюваною постанови № 107/25, що підтверджується власне його поясненнями, у яких він цей факт визнав.

Також встановлено, що 02 травня 2024 року ОСОБА_1 уклав строковий трирічний контракт добровольця територіальної оборони з ДФТГ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » в особі Командира добровольчого формування територіальної громади № 24 ОСОБА_3 /а. с. 34-36/.

Згідно з пунктом 2 контракту добровольця, який зарахований до складу добровольчого формування територіальної громади та уклав цей контракт, поширюється дія статутів Збройних Сил України.

Таким чином, позивач перебуває в утвореному згідно із законом добровольчому формуванні територіальної оборони згаданої вище територіальної громади, що перебуває у підпорядкуванні командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України під час дії воєнного стану згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022.

За приписами частини другої статті 8 Закону №1702-ІХ порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджується Кабінетом Міністрів України.

Діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом.

У разі введення в Україні або в окремих її місцевостях воєнного стану всі добровольчі формування територіальних громад переходять в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

На час дії воєнного стану за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України добровольчі формування територіальних громад повністю або частково можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами визначеної зони територіальної оборони, а також направлятися до районів ведення воєнних (бойових) дій.

З аналізу указаних законодавчих норм убачається, що добровольче формування територіальної громади є воєнізованим підрозділом, а не військовим формуванням. Здійснення діяльності добровольчих формувань під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а також перехід їх за певних умов в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України не свідчить про перебування членів добровольчих формувань у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 160/1543/21.

Крім того, на підтвердження позиції, що перебування у складі добровольчих формувань не є військовою службою, свідчать змісти пунктів 6, 7 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449, згідно з якими: членство у добровольчому формуванні не звільняє від обов`язку проходження строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Під час мобілізації добровольці територіальної оборони, які за станом здоров`я придатні до військової служби у воєнний час та мають військово-облікову спеціальність, за потреби призиваються для комплектування військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил та інших складових сил оборони за територіальним принципом.

Відповідно до частини шостої ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року, коли було оприлюднений Указ Президента України від 17 березня 2014 року N 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на час ухвалення рішення судом.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 65/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію. Строк проведення загальної мобілізації продовжувався відповідними Указами Президента і триває на час розгляду справи судом

Згідно з санкцією, передбаченою частиною третьою статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання складеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог частини 1 статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Згідно з частиною другою ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення, на підставі якого складено оспорювану постанову, містить підпис особи, що притягається до адміністративної відповідальності щодо роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Крім того з протоколу вбачається, що другий примірник вручено позивачу, що стверджується його підписом і підписом уповноваженого представника за дорученням.

Порушень прав позивача під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та складення оспорюваної постанови судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана постанова, ухвалена уповноваженою посадовою особою, у порядку та спосіб, встановлені законодавством, стягнення накладено в межах санкції статті КУпАП та з дотриманням строків накладення адміністративного стягнення, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої, другої ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14 березня 2018 року у справі N 760/2846/17 та від 14 лютого 2018 року у справі N 536/583/17.

У відповідності до частини третьої ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву - без задоволення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю, оскільки позивач не надав доказів обставин, на які він посилається як на підставу для позову.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

V. Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 1 211, 20 грн.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 24, 61, 625, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 10, 210-1, 245, 247, 251-254, 258, 280, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 78, 132, 139, 205, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення.

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова