Справа № 640/20214/20
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 р. Справа № 640/20214/20

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

28.08.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги;

- зобов`язання відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням права позивача на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2017, та факту подання позивачем усіх документів, передбачених порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про направлення документів до Міністерства оборони України для розгляду питання щодо призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду II групи. Усі необхідні документи, що підтверджують право на отримання такої допомоги, були надані. Однак за результатами розгляду поданих матеріалів, згідно з витягом із протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 96 від 09.07.2020, у призначенні одноразової грошової допомоги було відмовлено. Підставою відмови зазначено те, що під час звільнення позивача з військової служби розрахунок не здійснювався Міністерством оборони України, а отже, на думку відповідача, відповідальність за виплату такої допомоги покладається на інший орган.

Позивач з наданою відмовою не погоджується, вважає її неправомірною, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

25.09.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач звертає увагу на те, що позивачем не надано повного пакету документів, передбачених Порядком № 975, зокрема відсутній документ, який би підтверджував причини та обставини поранення (контузії), унеможливлюючи встановлення того, що отримане ушкодження не є наслідком вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення, перебування у стані сп`яніння або навмисного завдання собі тілесних ушкоджень.

Окрім того, відповідач вважає, що він не є належним суб`єктом для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки позивач був звільнений з органів Міністерства внутрішніх справ, а не Міністерства оборони України, та не проходив медичне обстеження у Центральній військово-лікарській комісії МОУ.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", який набрав чинності 15.12.2022.

Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя та невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його провадженні, до Київського окружного адміністративного суду.

Законом України від 16.07.2024 № 3863-IX "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" внесено зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX від 13.12.2022 та викладено цей пункт у новій редакції.

Серед іншого новою редакцією зазначеного пункту передбачено таке.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

На виконання вищевказаних законодавчих приписів відповідна адміністративна справа передана для розгляду та вирішення Вінницьким окружним адміністративним судом.

Автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.

Ухвалою зазначеного судді від 07.03.2025 адміністративну справу № 640/20214/20 прийнято до свого провадження. прийнято до свого провадження. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні). Сторонам запропоновано подати заяви по суті справи, враховуючи розгляд справи спочатку.

21.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та посилається на те, що дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги були вчинені в межах наданих повноважень, відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України Порядку № 975.

Відповідач зазначає, що позивачем не було надано усіх документів, передбачених вказаним порядок документів, а саме відсутня копія постанови військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку захворювання з проходженням військової служби, а також документ, що підтверджує причини та обставини травми, не пов`язаної з кримінальним чи адміністративним правопорушенням або навмисним спричиненням собі тілесних ушкоджень.

Крім того, відповідач просить суд врахувати, що позивач був звільнений із системи Міністерства внутрішніх справ, а тому саме МВС України, а не Міноборони, є належним органом для розгляду поданих матеріалів та прийняття рішення щодо призначення одноразової допомоги.

31.03.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що не погоджується з викладеними у відзиві доводами відповідача, вважає їх такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, є необґрунтованими, суперечать фактичним обставинам справи та нормам законодавства України.

Серед іншого позивач наголошує на тому, що подане свідоцтво про хворобу № 1176/у від 03.10.2000 містить чітке формулювання про зв`язок отриманої ним травми з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що за своєю суттю відповідає вимогам щодо підтвердження причинного зв`язку. Таким чином, зазначений документ фактично виконує функцію висновку військово-лікарської комісії в частині визначення причинного зв`язку травми з проходженням служби.

Позивач також зауважує, що рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги було прийняте Міністерством оборони України без законних підстав, оскільки усі необхідні документи, визначені Порядком № 975, були подані. Це, зокрема, підтверджується самим фактом прийняття рішення про відмову, а не поверненням документів на доопрацювання.

Окрім того, позивач вказує на те, що проходив службу у Збройних Силах СРСР, про що свідчить довідка № 0491 від 22.11.1990, та був звільнений зі служби наказом Міністра оборони України, що підтверджує його перебування на військовій службі як у ЗС СРСР, так і у Збройних Силах України. Таким чином, у даному випадку правонаступником зобов`язань з питань соціального захисту колишніх військовослужбовців є саме Міністерство оборони України. У цьому контексті позивач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 813/1576/17, згідно з якою обов`язок щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у випадку встановлення інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, покладається саме на Міністерство оборони України як правонаступника відповідного органу держави-правопопередника.

02.04.2025 до суду надійшли додаткові пояснення у справі, які суд розцінює як заперечення. Представник відповідача зазначає, що відповідь на відзив представника позивача була отримана Міністерством оборони 28.03.2025, однак уповноваженим представником у справі цю відповідь фактично отримано лише 02.04.2025, що підтверджується реєстрацією вхідного документа №18995/с. Оскільки встановлений судом триденний строк на подання заперечень було пропущено, відповідач подає відповідні письмові.

У вказаних поясненнях представник Міноборони не погоджується з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, і вважає їх такими, що не відповідають нормам матеріального права. Повторно наголошує на тому, що позивач не надав повного пакета документів, необхідного для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975. Крім того, звертає увагу на те, що відсутність копії постанови ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку травми з виконанням військового обов`язку, а також документів, що підтверджують обставини отримання травми, не дозволяє Міноборони призначити відповідну допомогу. Наявне у справі свідоцтво про хворобу, видане ГУ МВС у м. Києві, на думку представника відповідача, не може бути визнане достатнім доказом для призначення допомоги саме Міністерством оборони. Крім того, оскільки позивач проходив службу в органах МВС, а не в Збройних Силах України, то саме Міністерство внутрішніх справ є належним суб`єктом для розгляду матеріалів щодо надання одноразової грошової допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши наявні у справі докази та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що позивач проходив військову службу, в тому числі в Республіці Афганістан. Був звільнений Наказом Міністра оборони України № 0872 від 30.04.1993 у зв`язку з переходом на роботу в МВС.

25.07.2017 позивачу первинно було встановлено II групу інвалідності, причиною якої є травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку (відповідно до свідоцтва про хворобу № 1176/у від 03.10.2000).

Відтак позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про направлення документів до Міністерства оборони України для розгляду питання щодо призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи, надавши до своєї заяви необхідні документи на підтвердження права отримання такої допомоги.

За результатами розгляду поданих матеріалів, згідно з витягом із протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 96 від 09.07.2020, позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.

Підставою відмови зазначено те, що під час звільнення особи з військової служби розрахунок не здійснювався Міністерством оборони України, а тому відповідальність за виплату такої допомоги покладається на інший орган.

Не погоджуючись із отриманою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі ? Закон № 2011-XII).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, ?- гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно пункту 4 частини 2 статті 16 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

У відповідності до пункту "б" частини 1 статті 16-2 (в редакції чинній на момент звернення позивача за призначенням допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, ? у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, ? у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, ? у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі ? Порядок № 975).

Згідно з частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності ? дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пункту 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів ? військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві ? резервістами (далі ? розпорядник бюджетних коштів).

Приписами статті 23 Закону України № 2011-XII визначено, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

При цьому суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 3 Закону дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Так, як випливає зі статті 4 Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок", Збройні Сили СРСР складаються з радянської армії, військово-морського флоту, прикордонних та внутрішніх військ.

За змістом пункту 1 частини 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 № 10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

Згідно з пунктами 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 "Про військові формування на Україні" приписано підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про правонаступництво України" органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у період до набрання чинності Указом Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 № 10224-ХІ прикордонні, внутрішні і залізничні війська перебували у складі Збройних Сил СРСР, були їм підпорядковані та знаходилися на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України.

Викладене, у свою чергу, свідчить про те, що в силу положень Закону та Порядку № 975 обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, пов`язаною з проходженням військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Верховний Суд у постанові від 30.07.2020 у справі № 624/84/17 висловив наступну правову позиції:

" … Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України.

Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили

Оскільки позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР. правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, перебував на обліку в органах Міністерство оборони України, колегія суддів вважає, що обов`язком Міністерства оборони в даних правовідносинах є призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, се велися бойові дії в розмірі встановленому статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Отже, виходячи з аналізу вказаних правових норм, колегія суддів погоджується із висновками суддів попередніх інстанцій, що саме на Міністерство оборони України, як на головного розпорядника коштів, покладено обов`язок щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги …».

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.06.2018 у справі № 591/2794/16-а, від 21.08.2018 у справі № 642/5757/17, від 11.12.2018 року у справі № 740/1538/17, від 26.09.2018 у справі № 760/9113/17, від 18.02.2020 у справі № 820/3000/18, від 10.06.2020 у справі № 820/1274/17, від 25.06.2020 у справі № 622/1271/16-а.

Суд зазначає, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_1 позивач проходив військову службу з 04.08.1981 по 17.05.1993 (п. 9 військового квитка), в тому числі брав участь в бойових діях в Республіці Афганістан в період з 12.12.1987 по 13.02.1989. Ця інформація також підтверджується довідкою № 0491 від 22.11.1990.

Відтак позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки проходив військову службу в Збройних Силах СРСР та Збройних Сил України, був звільнений наказом Міністерства оборони України та під час виконання обов`язків військової служби отримав травму, яка в подальшому призвела до встановлення йому ІІ групи.

До того ж причинний зв`язок з отриманими травмами та виконанням обов`язків військової служби підтверджений військово-лікарською комісією при проведенні огляду позивача ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем у цій справі, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки суперечить як встановленим у справі фактичним обставинам, так і чинному законодавству та усталеній судовій практиці.

Щодо тверджень відповідача у відзиві, що позивачем не надано повного пакету документів, передбачених пунктом 11 Порядку № 975, зокрема відсутній документ, який би підтверджував причини та обставини поранення (контузії), унеможливлюючи встановлення того, що отримане ушкодження не є наслідком вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення, перебування у стані сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень, то суд вважає ці твердження такими, що не відповідають матеріалам справи та не мають правового значення для її вирішення.

Так, як вбачається з витягу з протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 96 від 09.07.2020, на підставі якого позивачу було відмовлено у призначенні допомоги, єдиною підставою відмови у задоволенні подання про виплату позивачу одноразової грошової допомоги було те, що при його звільненні з військової служби розрахунок не здійснювався через Міністерство оборони України, а тому Міноборони не є належним органом, відповідальним за призначення допомоги.

Тобто при ухваленні рішення Комісія не посилалася на неповноту або відсутність документів, передбачених Порядком № 975.

Жодні інші підстави для відмови, зокрема пов`язані з недоліками у документах щодо причин і обставин поранення чи підтвердження причинного зв`язку, у рішенні Комісії не зазначені.

Більше того, у наявному в матеріалах справи свідоцтві про хворобу № 1176/у від 03.10.2000 чітко зазначено, що травма позивача так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. Таке формулювання за своєю змістовною суттю відповідає вимогам Порядку № 975 у частині встановлення причинного зв`язку, що підтверджує законність претензій позивача на отримання відповідної грошової допомоги. Посилання відповідача на відсутність постанови ВЛК також є безпідставним, оскільки, як уже зазначено, свідоцтво про хворобу виконує ідентичну функцію, що визнається судовою практикою (зокрема, постановами ВС).

Крім того, доводи відповідача щодо відсутності окремих документів з метою доведення того, що травма не була наслідком кримінального чи адміністративного правопорушення, перебування у стані сп`яніння чи навмисного завдання собі ушкоджень, також не можуть вважатися підставою для відмови, оскільки:

такі обставини мають бути предметом доведення саме відповідача, якщо він вважає, що мають місце виключення з підстав для призначення допомоги (як передбачено висновком Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 822/220/18);

у рішенні Комісії Міноборони ці обставини не зазначалися взагалі, і, відповідно, не є частиною підстав оскаржуваного рішення.

Отже, заяви відповідача про неповноту пакета документів є необґрунтованими, з`явилися лише на стадії судового розгляду для обґрунтування правомірності відмови постфактум, не були зазначені як реальна причина прийнятого рішення, а тому не можуть вважатися правомірною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З огляду на наведене суд доходить висновку, що відмова Міністерства оборони України у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є протиправною, оскільки ґрунтується на формальній підставі щодо неналежного суб`єкта, яка спростовується матеріалами справи, тоді як усі документи, передбачені Порядком № 975, були подані, а причинний зв`язок травми з військовою службою підтверджено.

Згідно з положеннями статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити.

Позивач також просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, у випадку задоволення позову.

У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення вирішується судом залежно від обставин кожної адміністративної справи та є його розсудом, а не обов`язком.

В силу положень ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у статті 14 КАС України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відтак, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а обставини справи не вказують на необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення в зобов`язальній частині, суд на цьому етапі судового розгляду не вбачає достатніх підстав для покладення на відповідача обов`язку подати звіт про виконання судового рішення відповідно до вимог ст. 382 КАС України. При цьому додатково враховуються положення ст. 383 КАС України.

За правилами, передбаченими ч. 1 ст. 139 КАС України, у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", як інваліду ІІ групи, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2017, на підставі поданих документів, передбачених порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, та з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 /фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) представник позивача: адвокат Середницька-Короп Софія Юріївна (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса для листування: вул. Васильківська, буд. 37, оф. 515, м. Київ, 03022);

3) відповідач: Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 0034022, місцезнаходження: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168).

Повне рішення суду складено 30.05.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович