Справа № 380/19746/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/19746/24 пров. № А/857/33519/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року (ухвалене головуючим суддею Гуликом А.Г. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач), в якому просив визнати протиправним рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 30.07.2024 щодо відмови йому у поновленні виплати пенсії на підставі вимог Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 (далі - Порядок №3-1), починаючи з 13.03.2023 та зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області поновити йому виплату пенсії на підставі вимог Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб та Порядку №3-1, починаючи з 13.03.2023.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно п.п. 8 п. 2 розд. ІІ Порядку 10-1 громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Вказує, що позивач звернувся на веб портал Пенсійного фонду України 13.03.2023 із заявою щодо поновлення виплати пенсії як внутрішньо переміщена особа. Вказує, що орган призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації. Таким чином, ОСОБА_1 не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії згідно з Законом №2262 та Порядком № 10-1 щодо представлення необхідного пакету документів. Зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 по справі №380/9656/23 зобов`язань на ГУПФУ у Львівській області щодо поновлення пенсії ОСОБА_1 не покладено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплати йому пенсії як особі, яка переселилась з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим на територію, підконтрольну українській владі, котра за принципом екстериторіальності передана на розгляд та прийняття рішення до ГУ ПФУ у Львівській області (Відповідач).

ГУ ПФУ у Львівській області надало ОСОБА_1 відповідь в порядку, встановленому Законом України Про звернення громадян від 12.04.2023, якою відмовила в поновленні раніше призначеної пенсії позивачу з тієї причини, що органи Пенсійного фонду України позбавлені можливості здійснити до органів Пенсійного фонду російської федерації запит за пенсійною справою ОСОБА_1 та атестатом про останній місяць виплати пенсії за попереднім місцем отримання пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 по справі №380/9656/23 було визнано протиправною бездіяльність ГУПФУ у Львівській області щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії від 13.03.2023 та зобов`язано ГУПФУ у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії від 13.03.2023 та за результатами її розгляду прийняти рішення по суті звернення (про поновлення виплати пенсії або про відмову в поновленні виплати пенсії) на підставі вимог Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб та Порядку №3-1.

З метою виконання судового рішення, ОСОБА_1 повторно звернувся до пенсійного органу із заявою в довільній формі та ще раз надав раніше поданий перелік документів, який дає право позивачу на поновлення пенсії, призначеної згідно вимог Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб та Порядку №3-1.

Рішенням від 30.07.2024 ОСОБА_1 відмовлено в поновленні пенсії за нормами Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992. Пенсійний орган мотивував свою відмову тим, що для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Крім цього, підставою для відмови у поновленні пенсії Відповідач зазначає, що Позивач звернувся на веб-портал із заявою як внутрішньо переміщена особа. Відповідач повторно наголосив на неможливості витребування в пенсійного органу російської федерації пенсійної справи ОСОБА_1 з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Не погоджуючись із рішенням органу Пенсійного фонду України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку обов`язок щодо з`ясування всіх обставин для призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії особам, в тому числі, витребування паперової пенсійної справи та інших необхідних відомостей, покладається саме на орган Пенсійного фонду України. Суд вказав на те, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення пенсійного органу від 30.07.2024 щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб №1706-VII від 20.10.2014, який набрав чинності 22.11.2014 (далі - Закон №1706), громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ст.52 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262), особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, пенсія виплачується органами Пенсійного фонду України щомісяця, не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України, незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця його проживання, через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №2262 врегульовано Порядком №3-1.

Відповідно до п.3, 11 розділу І Порядку №3-1, заява про поновлення пенсії подається заявником до органу, що призначає пенсію. Днем звернення за призначенням пенсії є день подання до органу, що призначає пенсію, заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення уповноваженим органом (структурним підрозділом). Днем звернення за поновленням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно п.5 розділу ІІ Порядку №3-1, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, та з урахуванням додатково наданих документів.

При переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати пенсії особа може додатково подати документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку, підвищення та інші доплати).

Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 по справі №308/3864/17 вказав, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку з відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України, пенсія за вислугу років призначена йому за законодавством України. Відповідач відмовив позивачу у поновленні пенсії через припинення відносин з російською федерацією та відсутністю паперової пенсійної справи.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, який підтверджується довідкою № від 02.12.2015, з цього часу постійно проживає у м. Львові.

Таким чином, позивач не знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, а тому у відповідача відсутні підстави застосовувати вимоги зазначеної норми під час розгляду заяви позивача.

Колегія суддів зазначає, що позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки витребування пенсійної справи позивача з органу пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає (поновлює) пенсію, а позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у поновленні пенсії.

Право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації.

При цьому, відповідач не надав доказів на підтвердження того, що позивач отримав громадянство російської федерації та одержував пенсію в органах пенсійного забезпечення російської федерації.

Таким чином, позивач, як громадянин України, має право на отримання пенсії, призначеної йому відповідно до законодавства України, за місцем реєстрації фактичного проживання.

Відтак, позивач має право на поновлення нарахування та виплати пенсії, а відмова відповідача у здійснення заходів для реалізації позивачем такого права є протиправною.

Колегія суддів зазначає, що право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації

Колегія суддів звертає увагу, що не поновивши виплату позивачу пенсії за його заявою лише з підстав відсутності паперової пенсійної справи, пенсійний орган допустив протиправну бездіяльність, оскільки за наявності інформації про умови призначення та період виплати позивачу пенсії, ГУ ПФУ було зобов`язане поновити йому виплату пенсії за вислугою років відповідно до Закону №2262.

При цьому, за наявності всіх умов для виплати позивачу пенсії, встановлених Законом №2262 та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням правового статусу введеного в Україні з 24.02.2022 воєнного стану через агресію російської федерації, невизначеністю щодо часу тривання воєнних дій і коли російська федерація поверне матеріали пенсійної справи позивача, ОСОБА_1 не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення на невизначений час.

За таких обставин пенсійний орган фактично переклав на позивача тягар доказування власного неперевіреного сумніву у достовірності документів, отриманих особою, що є непропорційним заявленій легітимній меті , тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року по справі №380/19746/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук