Справа № 640/5011/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Справа № 640/5011/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняДеркач О.В.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_1 Андрієнко О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання сплатити матеріальну шкоду, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2021р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора та просить:

- визнати бездіяльність Офісу Генерального прокурора, який відповідно до ст.52 КАСУ з 01.01.2020, є правонаступником Генеральної прокуратури України, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме: невиплати позивачеві частини заробітної плати посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 23.10.2019 протиправною;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1 044 041,80 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 11.04.2005р. до 23.10.2019р. він працював в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах, наказом №1173-ц від 22.10.2019р. його було звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Позивач зазначив, що при його звільненні відповідачем не проведений остаточний розрахунок та не виплачені усі належні йому виплати згідно до ч.1 ст.116 КЗпП України у день звільнення, що, на думку позивача, свідчить про бездіяльність відповідача, яка є протиправною, оскільки з 01.07.2015р. до дати його звільнення заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно ст.81 Закону України «Про прокуратуру», проте, фактично регулювалася постановами Кабінету Міністрів України, тобто підзаконними нормативними правовими актами, що суперечить нормам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та нормам міжнародного права, а відтак, позивач вважає, що у даних правовідносинах мають бути застосовані норми ч.3 ст.152 Конституції України як норми прямої дії, виходячи з принципу верховенства права одним із елементів якого є правова визначеність. Також позивач вказав і на те, що матеріальна шкода йому була завдана через застосування до нього неконституційних нормативно-правових приписів у період, коли ці акти діяли та не були ще визнані неконституційними. Так, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-УІІІ від 28.12.2014 (набрання чинності з 01.01.2015) внесені зміни до п.26 розділу УІ «Прикінцеві та перехідні положення» БК України та визначено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, які в подальшому були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно рішення КСУ №6-р/2020 від 26.03.2020р., а тому позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо неналежного розрахунку при його звільненні, а саме: не виплати йому посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», було порушене його право власності на отримання ним заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, тоді як норми Конвенції передбачають, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», держава має право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів», держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу згідно рішення КСУ від 09.07.2007р. №6-рп/2007 та рішення ЄСПЛ «Кечко проти України». За п.23 цього рішення ЄСПЛ передбачено, що держава може призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Приписи ст.81 Закону України «Про прокуратуру» на момент подання цього позову до суду були чинними, не скасовані, не визнані неконституційними, а відтак, позивач вважає, що він має право на виплату йому різниці між фактично нарахованим посадовим окладом і тим, який повинен був бути нарахований та виплачений за період з липня 2015р. по жовтень 2019р., що за його розрахунками становить 1044041,80 грн. За викладених обставин, позивач вважає, що належним способом захисту його права у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч.3 ст.152 Конституції України та стягнення на його користь матеріальної шкоди (у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру»), завданої положенням п.26 розділу УІ «Прикінцеві та перехідні положення» БК України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ від 14.10.2014р. застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, які були визнані неконституційними (а.с.1-14).

У відповіді на відзив від 05.04.2021р. позивач додатково послався на те, що діями та рішеннями Держави Україна було порушено право власності позивача (правомірні очікування на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи в органах прокуратури, які не були реалізовані Державою Україна), чим завдано йому майнову шкоду актом, що визнаний неконституційним (а.с.114-121).

У судовому засіданні позивач просив його позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позов, поданому 17.03.2025р. через систему «Електронний суд», просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період згідно ч.9 ст.81, ст.ст.89,90 Закону України «Про прокуратуру». Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-УІІІ від 28.12.2014р. (дата набрання чинності 01.01.2015р.) внесено зміни до п.26 розділу УІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та установлено, що ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується в порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Схеми посадових окладів, структура та умови оплати праці працівників органів прокуратури були врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 (далі Постанова №505). А відповідно, представник відповідача зазначив, що Офіс Генпрокурора не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу прокурорам та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою №505. Надалі, положення п.26 розділу УІ «Прикінцеві та перехідні положення» БК України були визнані такими, що суперечать ч.2 ст.131-1 Конституції України згідно рішення КСУ №6-р/2020 від 26.03.2020р., відтак, оплата праці прокурорів з 26.03.2020р. регулюється тільки нормами ст.81 Закону України «Про прокуратуру». Разом з тим, спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли щодо не нарахування і не виплати недоотриманої заробітної плати у період із 01.07.2015р. по 23.10.2019р., у цей період вказані вище положення бути чинними до 25.03.2020р., а відтак, дії відповідача по нарахуванню та виплаті позивачеві заробітної плати згідно Постанови №505 не можуть бути визнані протиправними, оскільки згадане вище рішення КСУ набрало чинності з 26.03.2020р. та не має ретроспективної дії (зворотної дії в часі) за змістом ст.152 Конституції України та ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення, тому приписи наведеного рішення КСУ не можуть бути застосовані до даних правовідносин. На переконання відповідача, прийняття рішення КСУ №6-р/2020 не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення органами прокуратури помилки, оскільки протягом строку спірних правовідносин з 01.07.2015р. по 23.10.2019р. вказані норми були чинними та підлягали застосуванню. Відповідач також вказав і на те, що Законом №1697-УІІ (зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ) та Законом №113-ІХ передбачено оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих і військових прокуратур, які не пройшли атестацію, відповідно до постанови №505, а тому будь-яка протиправність дій або бездіяльності з боку Офісу Генпрокурора щодо позивача відсутня, що спростовує доводи позивача та унеможливлює покладення на Офіс Генпрокурора обов`язку здійснити перерахунок заробітної плати позивачу, з урахуванням того, що постанова №505 була чинною та рішення про суперечність її законодавству ні КСУ, ні Урядом не приймалось. Щодо правомірності дій прокуратури з виплати позивачеві заробітної плати у розмірах, визначених Постановою №505 відповідач зазначив, що у бюджетних призначеннях на заробітну плату органам прокуратури України (бюджетна програма 0901010), встановлених Законами України про Державний бюджет України на 2015-2020 роки відповідні кошти для реалізації вимог ст.81 Закону №1697-УІІ не були передбачені, незважаючи на звернення Генпрокуратури до Уряду. Щодо доводів позивача про наявність підстав для відшкодування матеріальної шкоди (у вигляді недоотриманої частини заробітної плати), завданої актом, який визнаний неконституційним, то відповідач вказав на те, що правове регулювання питань щодо виплати заробітної плати прокурорам визначено спеціальним Законом №1697-УІІ, в той же час, як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано ст.22 ЦК України за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. На думку представника відповідача, обраний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати та обґрунтування позову у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли в цій справі щодо оплати праці і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди. Також представник відповідача зазначив, що у рішенні КСУ від 03.10.2001р. №12-рп/2001 у справі №1-36/2001 зазначено, що Конституція України гарантує громадянам право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання вказаних у рішенні органів, оскільки економічною класифікацією видатків зазначених у рішенні органів не передбачено коштів на відшкодування шкоди. Згідно ч.5 ст.21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимога про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки вона не заявлена з вимогою про вирішення публічно-правового спору. З огляду на викладене, провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі ч.1 ст.238 КАС України. У зв`язку із наведеним, відповідач просив у задоволенні позову позивачеві відмовити повністю (а.с.130-139).

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Шулежко В.П. від 01.03.2021р. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.27-28).

В подальшому, 18.02.2025р. на виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, наведена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу було передано для розгляду судді Конєвій С.О. (а.с.124-125).

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Конєвої С.О. від 28.02.2025р. дану справу було прийнято до свого провадження, призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 27.03.2025р. (а.с.126).

Надалі, за заявою представника відповідача, ухвалою суду від 20.03.2025р. заяву відповідача про заперечення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження було задоволено, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с.173-174).

У подальшому, 18.04.2025р. було закрито підготовче провадження у даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 19.05.2025р. о 10:30 год. про що свідчить зміст ухвали суду від 18.04.2025р. (а.с.182).

У судовому засіданні 19.05.2025р. позивач свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

В свою чергу, представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову позивачеві відмовити повністю.

У ході судового розгляду справи, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 11.04.2005р. по 23.10.2019р. працював в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах, був звільнений з посади начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23.10.2019р., що підтверджується копією паспорта позивача, копією його трудової книжки та копією наказу №1173-ц від 22.10.2019р. (а.с.15-21).

У відповідь на запит адвоката позивача щодо надання інформації про посадовий оклад ОСОБА_1 , Офісом Генерального прокурора листом від 12.02.2021р. №21-347вих21 було повідомлено, що у період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р. посадовий оклад позивача обчислювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова №505), про що свідчить зміст копії наведеного листа, наявного у справі (а.с.22-23).

Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю Офісу Генерального прокурора (як правонаступника Генеральної прокуратури України) щодо не виплати йому посадового окладу саме у розмірі, встановленому ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р., звернувся до суду з цим позовом.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правовідносин підстав для задоволення даного позову, а відтак, у його задоволенні позивачеві слід відмовити, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог позивача з приводу бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме: невиплати йому частини заробітної плати посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01.07.2015 по 23.10.2019, суд зазначає про таке.

Спірним питанням у межах цього спору є застосування частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури.

Так, Верховним Судом сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, зокрема у постановах від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21, від 14.07.2022 у справах № 160/13767/20, № 240/1984/21, які у подальшому підтримані у постановах від 21.07.2022 у справі № 280/1992/21, від 28.07.2022 у справі № 620/1338/21, від 09.08.2022 у справі №240/15182/21, від 11.08.2022 у справі № 120/3931/21-а, від 18.08.2022 у справі №200/2499/21-а, від 08.09.2022 у справі № 360/931/21, від 29.09.2022 у справі № 160/3129/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015.

Частиною першою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (частина друга статті 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (частина четверта статті 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома статті 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Водночас підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (набрання чинності з 01.01.2015р.) було доповнено, зокрема, пунктом 26, яким, серед іншого, визначено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505), яка була чинною в оспорюваному позивачем періоді.

Згідно з пунктами 1, 2, 6 Постанови № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Цим Законом до статті 81 внесені зміни, зокрема частини третю, четверту викладено в такій редакції:

«Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

У подальшому, Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 справа № 1-223/2018 (2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Визначено, що це положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

У Рішенні від 26.03.2020 № 6-р/2020 Конституційний Суд України визначив, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У постанові від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, Верховний Суд наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним законодавчим актом - Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Сам Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505, яка була чинною у спірному періоді.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Верховний Суд звернув увагу і на те, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження атестації.

Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21 та від 14.07.2022 у справі № 240/1984/21 та ін.

Стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Верховний Суд у наведених справах зазначив таке.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту 2), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20, від 13.10.2021 у справі № 560/4176/19, від 26.11.2021 у справі №200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020 стосується приписів статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/»оновлені» прокуратури (відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).

Тож за висновком Верховного Суду у вказаних справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: відповідно до Постанови № 505.

Як встановлено судом за наявними у цій справі матеріалами, згідно наказу Генеральної прокуратури України №1173ц від 22.10.2019р. позивача було звільнено з посади начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 23 жовтня 2019 року на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.21).

Доказів успішного проходження позивачем атестації та переведення його на посаду у Офіс Генерального прокурора позивачем суду не надано, і матеріали справи таких доказів не містять.

З огляду на аналіз встановлених вище обставин та приписів наведеного законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не був прокурором, який пройшов успішно атестацію, не був переведений на посаду у Офісі Генерального прокурора, а відтак, у спірний період застосуванню підлягали приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зі змісту яких слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: Постанови № 505.

Окрім того, судом враховується і те, що Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 на спірні відносини (на спірний період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р.) не може впливати, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності ( до 26.03.2020), тобто, приписи згаданого Рішення не мають ретроспективної дії (зворотної дії в часі).

Наведений правовий висновок відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 27.10.2020 у справі №826/18228/16.

Також Верховний Суд висловив аналогічну позицію і у своїй постанові від 12.10.2023р. у справі №360/7719/21 та дійшов висновку, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення.

Відповідно, із наведеного аналізу слідує, що Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 діє з 26.03.2020 і не може бути застосовано у даних спірних правовідносинах, які мали місце у період з 01.07.2015 по 23.10.2019.

А отже, слід зробити висновок, що при нарахуванні та виплаті позивачеві заробітної плати, у тому числі, і визначення розміру посадового окладу у відповідності до вимог вищенаведеної Постанови №505 у спірний період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р. відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України, тому протиправна бездіяльність з боку відповідача по відношенню до прав позивача, у даних правовідносинах, відсутня.

Відтак, у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме: невиплати посадового окладу, визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р. слід відмовити.

З приводу позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 1 044 041,80 грн., завданої положеннями пункту 26 розділу УІ «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними за Рішенням Конституційного Суду №6-р/2020 від 26.02.2020, відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В той же час, згідно Рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 №12-рп/2001 у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою), Суд наголосив, що Конституція України, зокрема ст.56, гарантує громадянам право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання вказаних у Рішенні органів, оскільки економічною класифікацією видатків зазначених у Рішенні органів не передбачено коштів на відшкодування коштів.

Із аналізу наведених приписів слідує, що відшкодування шкоди, завданої актами, які визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому законом порядку, і не можуть бути відшкодовані за рахунок коштів відповідних органів, оскільки за економічною класифікацією видатків цих органів відшкодування таких коштів не передбачено.

Разом з тим, як видно зі змісту позову, предметом спору у цій справі є зобов`язання саме відповідача (державного органу) сплатити на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 1 044 041,80 грн. (у вигляді недоотриманої частини заробітної плати), завданої актом, який визнаний неконституційним, за період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р. (а.с.14).

Таким чином, із аналізу наведених приписів, слід дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами в цій справі щодо оплати праці і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Відтак, вказана позивачем у позові сума недоотриманої заробітної плати у розмірі 1 044 041,80 грн. не є матеріальною шкодою.

Аналогічні правові висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 18.08.2022 у справі №200/2499/21 та від 03.04.2024 у справі №120/14973/21-а, які є релевантними і до правовідносин у даній справі, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що і у задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 1 044 041,80 грн. (у вигляді недоотриманої частини заробітної плати), завданої актом, який визнаний неконституційним, за період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р. також слід відмовити.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, у ході судового розгляду справи бездіяльність відповідача стосовно порушення прав позивача у даних правовідносинах, з урахуванням аналізу встановлених судом обставин, вищенаведених приписів та сталої судової практики Верховного Суду, належними, достатніми та допустимими доказами позивачем не доведена.

Є безпідставними та необґрунтованими посилання позивача на те, що у спірний період діяли приписи ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на те, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-УІІІ від 28.12.2014р. (дата набрання чинності 01.01.2015р.) були внесені зміни до п.26 розділу УІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та установлено, що ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується в порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

А відтак, у період дії наведених положень з 01.01.2015 по 26.03.2020 (до даної дати вони не були визнані неконституційними) прокурорам нараховувалась на виплачувалась заробітна плата у порядку та у розмірах, встановлених саме Постановою №505 правомірно, оскільки рішення КСУ №6-р/2020 від 26.03.2020 не має ретроспективної (зворотної) дії в часі і не розповсюджує свою дію на спірний згаданий період, про що зазначив вище і Верховний Суд.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи позивача з приводу того, що він мав право на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у період з 01.07.2015р. по 23.10.2019р., з огляду на те, що таке право мали прокурори, які успішно пройшли атестацію та були переведені до Офісу Генерального прокурора, тоді як позивач таких доказів суду не надав, а відтак, мав право на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому приписами Постанови №505, що відповідає наведеним правовим висновкам Верховного Суду, які є сталими та послідовними.

Право адміністративного суду нижчої інстанції на відступ від правових висновків Верховного Суду приписами процесуального закону не передбачено.

Інші аргументи позивача уважно вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду у цій справі та правових висновків Верховного Суду, які наведені вище, не спростовують.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, з урахуванням вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві заробітної плати, а саме: невиплати посадового окладу, визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01.07.2015 по 23.10.2019р. судом не встановлено, а позивачем така бездіяльність жодними доказами не доведена та не підтверджена, тому суд приходить до висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачеві заробітної плати у розмірі, встановленому Постановою №505 у спірний наведений період, діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Зважаючи на те, що у ході судового розгляду даної справи судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах, яка б порушувала права та інтереси позивача, тому і будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного позову у адміністративного суду відсутні.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладених обставин, у задоволенні даного адміністративного позову, позивачеві слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 138, 139, 193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання сплатити матеріальну шкоду відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судового рішення складено 29.05.2025р.

Суддя С.О. Конєва