Справа № 640/3560/20
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Київ

справа № 640/3560/20

адміністративне провадження № К/990/27200/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів Шишова О. О., Яковенка М. М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року, ухвалене суддею Іщуком І. О., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Беспалова О. О., Грибан І. О., Ключковича В. Ю., у справі № 640/3560/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

14 лютого 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» (далі - позивач, ТОВ «Мініс») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - податковий орган, контролюючий орган, скаржник), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - казначейський орган), в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо невнесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «Мініс» суми податку на додану вартість за грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь ТОВ «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за грудень 2012 року та січень 2013 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що позивач подавав податкові декларації з податку на додану вартість за грудень 2012 року та січень 2013 року, в яких задекларував бюджетне відшкодування на загальну суму 5 687 408,00 грн. Однак податковий орган не сформував висновок про суми, що підлягають відшкодуванню, і не вніс відповідні дані до Реєстру заяв про повернення податку на додану вартість.

Позивач звертався до суду в межах іншої справи з вимогою зобов`язати податковий орган внести дані до реєстру та стягнути з бюджету пеню за прострочення виплати. За результатами розгляду справи суд задовольнив позовні вимоги, і таке рішення набрало законної сили, однак не виконувалося податковим органом, що і зумовило звернення до суду з цим позовом з обранням іншого виду судового захисту.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 09 червня 2020 року задовольнив позов у повному обсязі.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головне управління ДПС у м. Києві за наслідками розгляду справи № 826/3463/18 не вчинило жодних дій щодо внесення узгодженої суми бюджетного відшкодування до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, а тому з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15 наявні підстави для безпосереднього стягнення спірних сум, право на отримання яких було підтверджено у межах іншої справи, з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки є судові рішення, що набрали законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що позивач, звертаючись з новим позовом, фактично просить суд зобов`язати податковий орган виконати рішення суду в іншій справі, відповідно до якого контролюючий орган зобов`язано внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування позивачеві суми податку на додану вартість.

Постановою Верховного Суду від 16 травня 2023 року скасовано вказану постанову суду апеляційної інстанції в частині закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість, а справу у вказаній частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не врахував, що у цій справі заявлено не лише вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо невнесення до Реєстру заяв на повернення суми бюджетного відшкодування (що вже було предметом розгляду у справі № 826/3463/18), а й окрему вимогу про безпосереднє стягнення коштів, яка ще не розглядалася в межах згаданої справи.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо стягнення бюджетного відшкодування залишено без змін.

Верховний Суд постановою від 21 березня 2024 року скасував зазначену у попередньому абзаці постанову апеляційного суду, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав на необхідність дослідження питання дотримання позивачем строку звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків шляхом стягнення відповідних сум у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням податку на додану вартість державою з урахуванням усталеної судової практики.

За результатами нового розгляду постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення бюджетного відшкодування.

Апеляційний суд зазначив, що станом на час розгляду справи Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не працює. Крім того, чинним законодавством не передбачено механізм відшкодування сум податку на додану вартість, включену до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структури такого реєстру.

У зв`язку з цим ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь позивача заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15.

Колегія суддів відхилила доводи податкового органу, що строк на звернення до суду з даним позовом слід обраховувати з моменту виникнення у позивача права на отримання бюджетного відшкодування, адже питання про наявність у позивача права на таке відшкодування вирішено в рамках справи № 826/3463/18, тоді як позов у межах справи, яка розглядається, обумовлено виключно невиконанням податковим органом рішення суду, що набрало законної сили.

Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи установили:

ТОВ "Мініс" подало до податкового органу декларацію з податку на додану вартість за грудень 2012 року, січень 2013 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування.

Податковий орган не склав відповідного висновку про суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню ТОВ "Мініс", та не включив до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ "Мініс" суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.

У зв`язку з невключенням до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних про позивача, останній звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у вказаній справі, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, позов ТОВ "Мініс" задоволено:

- зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мініс" суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн;

- стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мініс" пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн.

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва зобов`язано податковий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у місячний строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Відповідно до копії адвокатського запиту від 11 грудня 2019 року №133-19 представник позивача звернувся до Державної податкової служби України з проханням повідомити його про причини невиконання судового рішення по справі № 826/3463/18, яке набрало законної сили, та повідомити про необхідні дії, які позивачеві необхідно вчинити для отримання відшкодування суми податку на додану вартість за період - грудень 2012 року та січень 2013 року, у розмірі 5 687, 408, 00 грн.

Головне управління ДПС у м. Києві листом від 27 грудня 2019 року № 1396/АДВ/26-15-43-2-04 на адвокатський запит від 11 грудня 2019 року повідомило про те, що не вносить інформацію до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та Єдиного реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, та не є розпорядником зазначених реєстрів. Водночас, на даний час чинним законодавством не передбачено порядок ведення, механізму відшкодування сум ПДВ, внесених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру.

Крім того Головне управління ДПС у м. Києві зазначило про те, що невиконання судового рішення мало місце із поважних причин, а саме у зв`язку з реорганізаційними питаннями, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду та подання відповідного звіту було покладено на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка станом на дату набрання рішенням у справі № 826/3463/18 законної сили, такі функції не здійснювала.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

Головне управління ДПС у м. Києві, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, податковий орган посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19.

Відповідач наполягає, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла чіткого та однозначного висновку, що позовна заява з вимогами про погашення заборгованості з відшкодування податку на додану вартість має бути подана протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свої прав свобод чи інтересів.

На думку скаржника, звернення позивача до суду у межах справи № 826/3463/18 безпосередньо свідчить про те, що позивач був обізнаний про порушення своїх прав, а тому пропущення шестимісячного строку є очевидним.

Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві подало відзив на касаційну скаргу, в якому підтримує позицію контролюючого органу та зазначає, що позивач пропустив встановлений строк звернення до суду.

Позивач не подав відзив на касаційну скаргу. Про відкриття касаційного провадження повідомлений належним чином.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

У постанові від 14 березня 2019 року у справі № 822/553/17 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював правовий висновок, відповідно до якого позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

У постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 280/4452/18 Верховний Суд підтримав позицію про те, що і вимоги щодо стягнення заборгованості з бюджету, і вимоги щодо стягнення пені, нарахованої на весь час невиконання суб`єктом владних повноважень встановленого законом обов`язку можуть бути пред`явлені у межах 1095-денного строку, після спливу якого правовідносини стають стабільними.

Постановами від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 14 березня 2019 року у справі № 822/553/17 та від 15 лютого 2021 у справі № 280/4452/18, і сформулювала такі правові висновки:

- положення пункту 102.5 статті 102 ПК України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом. Стаття 102 Податкового кодексу України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим "іншим законом", яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду;

- платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

- зміна правового регулювання, зміна Верховним Судом способу захисту порушеного права та підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою, перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом за заявою позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в кожному конкретному випадку при з`ясуванні поважності причин пропуску цього строку.

Верховний Суд при попередньому розгляді цієї справи вказав, що:

- платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

- суд касаційної інстанції позбавлений можливості прийняти рішення по суті заявлених позовних вимог про стягнення суми бюджетної заборгованості, оскільки належним чином не вирішене питання щодо дотримання строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимоги до змісту постанови суду апеляційної інстанції визначені статтею 322 КАС України. Згідно з абзацами б та в пункту 3 частини першої статті 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з:

- доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

- мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Зміст постанови не дає підстав вважати, що апеляційний суд дотримався наведених вимог, адже в мотивувальній частині судового рішення відсутня будь-яка оцінка й доводам відповідачів щодо пропущення строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами у контексті висновків, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у справі № 140/1770/19.

Відповідно з огляду на це у сукупності суд касаційної інстанції за визначеними КАС України правилами не може ревізувати висновки суду першої інстанції в контексті висловлених позицій щодо наявності/відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду.

Верховний Суд у своїх постановах багаторазово вже звертав увагу на те, що суд апеляційної інстанції, ґрунтуючись на доводах та вимогах апеляційної скарги, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, та, за наслідками розгляду апеляційної скарги, у своїй постанові повинен зазначати, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, а не обмежуватися лише формальними висновками, зокрема, щодо їхньої необґрунтованості та недоведеності.

В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зазначив загальні висновки про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційних скарг, фактично відтворивши рішення суду першої інстанції, якою вирішувалось питання наявності права позивача на суму бюджетного відшкодування з ПДВ та пені, нарахованої на таку суму. Проте суд апеляційної інстанції не відповів на викладені відповідачем доводи щодо строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами й наявності/відсутності підстав для поновлення пропущеного строку, на яких наголошував Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд.

Апеляційний суд визнав, що позивач строк звернення до суду не пропустив, обґрунтовуючи цей висновок тим, що позивач вчиняв ряд дій для захисту своїх прав, які виявилися неефективними та зрештою призвели до необхідності звернення з цим позовом. При цьому суд, фактично погодившись із наявністю поважних причин пропуску строку, формально констатував відсутність обставин пропущення строку звернення до суду, чим допустив суперечність у своєму рішенні.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 140/1770/19 чітко зазначила, що такі обставини, як зміна правового регулювання або способу захисту порушеного права, не скасовують самого факту пропущення строку звернення до суду. Вказані обставини можуть бути підставою лише для поновлення пропущеного строку, якщо позивач відповідним чином заявив таке клопотання та довів поважність причин такого пропуску.

Таким чином, суд апеляційної інстанції мав спочатку чітко встановити, чи дійсно строк звернення до суду був пропущений позивачем, а потім, у разі підтвердження цього факту, оцінити поважність причин такого пропуску з урахуванням наведених вище критеріїв. Проте апеляційний суд цього не зробив, не визначивши чітко юридичний факт пропущення строку звернення та не перевіривши, чи було заявлене позивачем клопотання про поновлення такого строку.

Отже, питання дотримання строку звернення до суду та наявності підстав для поновлення строку (у разі його пропуску), як не встановленої обставини при розгляді справи, вже було фактичною підставою направлення справи на новий розгляд Верховним Судом. Проте фактично суд апеляційної інстанції не дотримався наведених вище вимог статті 353 КАС України й не врахував також мотивів, за яких справа направлялась на новий розгляд.

Відтак, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у цій справі, зважаючи на викладену Великою Палатою Верховного Суду позицію, зокрема у справі № 140/1770/19, яка лягла фактично в основу попереднього направлення справи на новий розгляд Верховним Судом, а також з огляду на відсутність у суду касаційної інстанції повноважень щодо встановлення обставин у справі та оцінки доказів, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки під час розгляду справи не перевірено важливих доводів скаржника й не враховано відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду для цілей розгляду цієї справи.

Суд наголошує, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, достатніми, належними та допустимими.

Суд також звертає увагу на те, що направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з підстав наведених вище не дає можливості сформувати висновки в контексті наявності чи відсутності права позивача на отримання сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість. Це пов`язано з тим, що першочергово суд має розв`язати при апеляційному перегляді покладене в основу апеляційних скарг питання законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції у контексті висновків дотримання/недотримання строку звернення до суду, а також наявності поважних підстав для поновлення строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.

За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на зазначене та керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року у справі № 640/3560/20 скасувати.

Указану справу направити до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді О. О. Шишов

М. М. Яковенко