Справа № 320/4136/22
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4136/22 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Коротких А.Ю., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Коренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Київській області, в якій спросив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №55 від 08.03.2022;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №46 о/с від 08.03.2022 в частині звільнення з органів національної поліції підполковника позиції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області;

- поновити на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області ОСОБА_1 ;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.03.2022 по дату прийняття судового рішення, виходячи з середнього заробітку ОСОБА_1 .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року скасовано, прийнято нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази ГУ НП у Київській області від 08 березня 2022 року №55 та від 08 березня 2022 року №46о/с у частині звільнення з органів Національної поліції підполковника поліції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області з 27 березня 2023 року. Стягнуто з ГУ НП у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 березня 2022 року по 27 березня 2023 року у сумі 255520,65 грн.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2024 року касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Національної поліції в Київській області №55 від 08.03.2022 та №46 о/с від 10.03.2022 в частині звільнення з органів національної поліції підполковника поліції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області.

Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області з 11.03.2022.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2022 по 20.11.2024 у сумі 656389,41 грн (шістсот п`ятдесят шість тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень 41 копійка).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, , колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області.

3 18:00 год 23 лютого 2022 року до 06:00 год 24 лютого 2022 року, за наказом начальника управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області, ОСОБА_2 ніс добове чергування на одному з блокпостів м. Іванків, Вишгородського району Київської області.

24 лютого 2022 року о 03:40 год розпочався відкритий воєнний напад російської федерації на Україну. Згідно з Указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», на території України з 05:30 год 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан.

Цього ж дня, о 17:00 год позивач отримав за допомогою телефонного зв`язку наказ від свого безпосереднього керівника - начальника Управління превентивної діяльності - ОСОБА_3 , направлятись за місцем проживання - с. Мироцьке, Бучанського району Київської області.

25 лютого 2022 року значна частина Бучанського району, в тому числі і с. Мироцьке, було окуповане військами російської федерації, з метою стримання наступу ворожої техніки Збройними Силами України були зірвані мости через річку Ірпінь на території всього району.

Як вбачається з матеріалів справи, отримавши вказівку від ОСОБА_3 залишитись за місцем свого проживання, позивач повідомляв свого керівника про ситуацію за допомогою телефонного зв`язку, зокрема те, що він перебуває в окупації. Також надсилав електронні повідомлення з геолокацією та відомості про переміщення ворожої техніки. Після звільнення від окупації Бучанського району, позивач прибув до ГУ НП у Київській області, де дізнався про своє звільнення.

Так, наказом ГУ НП у Київській області від 08 березня 2022 року №55 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУ НП в Київській області», за порушення службової дисципліни, статей 3, 8, 18, 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2 частини третьої статті 1, статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VІІІ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року №1179, наказу Національної поліції України від 23 лютого 2022 року №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС України від 01 лютого 2016 року №70, які виразилися у недотриманні положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги працівника поліції, безпідставному невиході на службу з 24 лютого 2022 року по 08 березня 2022 року для виконання завдань, пов`язаних з захистом територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам, поданні неналежного прикладу підлеглим, невжитті заходів щодо дотримання службової дисципліни підпорядкованим особовим складом, неналежному проведенні індивідуально-виховної роботи з останніми та нездачі до чергової частини отриманої вогнепальної зброї, заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування УПД ГУ НП у Київській області підполковника поліції ОСОБА_1 наказано звільнити зі служби в поліції. Час невиходу на службу без поважних причин означених в наказі працівників ГУ НП у Київській області, у тому числі ОСОБА_1 , визнати прогулами.

Наказом ГУ НП у Київській області від 10 березня 2022 року №46о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Підставою зазначено: наказ ГУ НП у Київській області від 08 березня 2022 року №55, порушення Присяги на вірність Українському народові та Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційних скарг та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції (частина третя статті 11 Закону №580).

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580 поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною першою статті 8 Закону №580 передбачено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Закону №580-VIII визначено обов`язки поліцейських, зокрема, поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (ч.1, 2 статті 19 Закону №580-VIII).

Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VІІІ затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Відповідно статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, у тому числі: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень.

Колегія суддів наголошує на тому, що проходження служби в поліції, зважаючи на її специфіку та підвищену увагу суспільства, вимагає від особи надзвичайної дисциплінованості та відповідальності за свої дії та вчинки, на відміну від іншої служби/професії/особи, служба в поліції вимагає від поліцейського особливої обачності та неухильного виконання вимог Конституції України та Законів, що тісно пов`язується із захистом Держави, її громадян.

Статтею 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (стаття 12 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Згідно статей 14, 15, 19 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків провадиться службове розслідування.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

У висновку за результатами службового розслідування, у том числі, зазначаються: причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року №893, передбачено, що службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 1 Розділу VII Порядку, у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.

Пунктом 7 статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Відповідно до частини 3 статті 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень як звільнення зі служби в поліції.

Пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону №580 встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.

Таким чином, види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, визначені у статті 13 Дисциплінарного статуту. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну). Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.

Адміністративний суд у силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати насамперед у перевірці, чи прийняте таке рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 620/4545/22 та у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 200/11036/20-а.

У разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою збройною агресією російської федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Статтею 24 Закону №580-VIII встановлено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Стаття 23 Закону №580-VIII передбачає, що поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Під час забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу в Національній поліції України на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом №55 від 08.03.2022 «Про притягнення до адміністративної відповідальності окремих працівників ГУНП в Київській області» за порушення службової дисципліни, статей 3, 8, 18, 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2 частини 3 статті 1, статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 за №2337-VІІІ, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, наказу Національної поліції України від 23.02.2022 №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС України від 01.02.2016 №70, які виразилися у недотриманні положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, Присяги працівника поліції, а також безпідставному не виході на службу з 24.02.2022 по 08.03.2022 для виконання завдань пов`язаних з захистом територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам, поданні неналежного прикладу підлеглим, не вжитті заходів щодо дотримання службової дисципліни підпорядкованим особовим складом, неналежному проведенні індивідуально-виховної роботи з останніми та не здачі до чергової частини отриманої вогнепальної зброї, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Вказаний факт було зафіксовано у висновку службового розслідування, який затверджений начальником ГУПН в Київській області 08.03.2022.

Службовим розслідуванням встановлено, що позивач порушив службову дисципліну під час воєнного стану на території України.

Водночас, констатуючи вчинення позивачем дисциплінарного проступку, відповідач не встановив, які саме дії позивача кваліфіковано відповідачем як такі, що несумісні з вимогами, які пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського, та принижують авторитет Національної поліції.

Між тим сутність дисциплінарного проступку полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Під вчинками, що підривають авторитет працівника Національної поліції, розуміються протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою, у зв`язку з виконанням службових обов`язків або не пов`язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника, що мають бути доведені у визначеному порядку.

Самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби. Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, висновками службового розслідування про порушення позивачем службової дисципліни не встановлено чи містить висновок службового розслідування обґрунтовані відомості щодо наявності причинного зв`язку між неправомірними діяннями позивача та їх наслідками, зокрема, чи наявний в діях позивача склад дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено позивачем; наявність вини позивача та ступень її тяжкості, обставини, що пом`якшують чи обтяжують ступінь відповідальності.

З матеріалів справи встановлено, що позивач зазначив, що відсутність на службі була зумовлена окупацією його місця проживання (село Мироцьке, Києво-Святошинського району Київської області) у зв`язку з повномасштабними військовим вторгненням російської федерації в Україну.

Так, 24 лютого близько 5:00 ранку розпочалося широкомасштабне вторгнення військових російської федерації на територію України.

Село Мироцьке, Києво-Святошинського району Київської області знаходиться приблизно у 4 кілометрах від смт. Гостомель, який у перші часи широкомасштабного наступу зазнав нападу військових російської федерації.

25 лютого 2022 року у Романівці - житловому кварталі Ірпеня, що в 20 кілометрах від Києва - зруйнували міст, аби не пропустити російську армію. Виїзд до Києва через Новоірпенську трасу наразі недоступний.

26 лютого 2022 року біля Стоянки підірвано міст, проїхати з Києва до Житомира неможливо.

27 лютого 2022 року танки окупантів проїхали Макарів і рухаються в бік Києва.

Вказана інформації наявна у відкритих джерел, а тому визнана судом загальновідомою в порядку статті 78 КАС України та не потребує документального доказування.

Позивач стверджує, що згідно Інструкції з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України, йому був наданий 24 годинний відпочинок після добового чергування на блокпосту в смт. Іванків Вишгородського району.

Однак, начальник Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області ОСОБА_3 , пояснив, що з 23.02.2022 наказом Національної поліції України від 23.02.2022 №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», особовий склад Головних управлінь Національної поліції був переведений на посилений варіант службової діяльності, про що позивачу було достеменно відомо.

Водночас, матеріали справи містять показання свідка ОСОБА_3 (начальник Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області), який пояснив, що дійсно 24.02.2022 позивач повідомив йому в телефонному режимі, що він залишає блокпост та прямує до свого місця проживання у с. Мироцьке Бучанського району Київської області у зв`язку з технічною несправністю автомобіля. Також ОСОБА_1 йому повідомив, що в населених пунктах Мироцьке, Немішаєво, Микуличі стояли блокпости з окупантами і він не мав змоги приїхати до місця служби. ОСОБА_3 зазначив, що станом на 24.02.2022 ці населені пункти не перебували під окупацією, а знаходились під контролем України та ОСОБА_1 мав час та можливість прибути до місця служби, втім належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних подій, надано не було.

Свідок ОСОБА_4 , допитаний в суді першої інстанції зазначив, що с. Мироцьке Бучанського району Київської області потрапило під окупацію приблизно 28.02.2022 та у ОСОБА_1 була можливість виїхати з окупації, оскільки Житомирська траса не була окупована.

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 теж підтвердили, що ОСОБА_1 міг виїхати з с. Мироцьке 24.02.2022 та 25.02.2022.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що блокпости окупантів з`явились з 02.03.2022, а до того часу по с. Мироцьке їздила ворожа техніка. Крім того, вона заначила, що з 24.02.2022 до 02.03.2022 по селу їздили бронетранспортери, а тих хто виходив з подвір`я розстрілювали. До того ж, військові російської федерації мали список працівників поліції, а тому могли вбити позивача.

Свідок ОСОБА_9 повідомив, що під час спроби виїхати з села, були випадки розстрілу машин, а військові російської федерації ходили по селу розшукували когось, показували фото позивача. Крім того, зазначив, що позивач повідомляв керівництво про переміщення ворожої техніки.

Матеріали містять скріншоти з додатку WhatsApp, датовані 26 лютого 2022 року, з яких вбачається, що позивачем було надіслано начальнику Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області ОСОБА_3 фотографії переміщення військової техніки російської федерації, а також геолокацію свого місцеперебування.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили, що з 24 лютого 2022 року перебували в окупації в населеному пункті Іванкове, виїхати не було можливості, адже працівників поліції розшукували, тобто була загроза життю. Після виходу з окупації цими особами було пройдено поліграф та продовжено службу в поліції.

Суд звертає увагу, що матеріали справи містять довідку старости Мироцького старостинського округу Бучанської міської ради Деревинського О.В. №60 від 18.04.2022, за змістом якої вбачається, що ОСОБА_1 з 25.02.2022 року під час окупації населеного пункту, перебував за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_2 .

Колегія суддів, не вважає, що вказана довідка є доказом того, що позивач не міг виїхати з населеного пункту Мироцьке, Київська область, Бучанський (раніше Києво-Святошинський) район, проте, свідчить, що позивач вказує правдиві дані про своє місцезнаходження з 25.02.2025.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, поліцейський зобов`язаний вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника. Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022 передбачає обов`язок інших органів виконавчої влади (серед яких і Національна поліція) здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем було поінформовано безпосереднього керівника про причини та умови, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського.

Щодо посилань Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2024 року, щодо не обізнаності позивача про зміну його безпосереднього керівника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 23 лютого 2022 року № 171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» та статті 24 Закону № 580-VIII, всі поліцейські з 24 лютого 2022 року зобов`язані були знаходитися за місцем дислокації підрозділу, в якому проходять службу, та виконувати свої безпосередні функціональні обов`язки, в тому числі, і завдання щодо захисту, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Стаття 23 Закону №580-VIII передбачає, що поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Статтею 24 Закону №580-VIII встановлено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

З аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що з моменту введення на території України воєнного стану з метою забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану щодо виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції, зобов`язані дислокуватися в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, а також підпорядковуються відповідному начальнику ГУ НП в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Тобто, фактично з 24 лютого 2022 року безпосереднім керівником заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування Управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області ОСОБА_1 повинен бути начальник ГУ НП у Київській області (ОСОБА_10).

З наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що позивачу не було доведено інформацію про те, що керівником заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування Управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області ОСОБА_1 є начальник ГУ НП у Київській області - ОСОБА_10.

Також, з наявних в матеріалах справи скріншотів з застосунку «Повідомлення» (на телефоні марки iPhone) позивач самостійно 07 березня 2022 року повідомив ОСОБА_10 про знаходження в окупації та неможливості покинути місце проживання.

В матеріалах службового розслідування не встановлено обставин доведення до позивача інформації щодо зміни його безпосереднього керівника та таку інформацію не враховано при обранні позивачу найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення зі служби.

До того ж, колегія суддів констатує відсутність на теперішній час підзаконного нормативного акту який затверджує внутрішню процедуру МВС у разі окупації, які б вимагали від працівників поліції дотримання певного алгоритму дій у разі окупації зони відповідальності поліцейського ворожими військами, у тому числі прибуття поліцейського у певну точку, з певними засобами захисту та самозабезпечення тощо.

Як вже зазначалось судом, відповідно до статті 64 Закону №580-VIII встановлює, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Виходячи з правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, зобов`язаний не допускати поведінки, яка ганьбить звання працівника поліції або підриває авторитет поліції, інших відносин, які носять протиправний характер.

Поліцейський повинен уникати вчинення дій, що підривають довіру та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №440/2305/19 (адміністративне провадження №К/9901/2816/20).

Втім, провина поліцейського у вчиненні дисциплінарного проступку, в даному випадку, не була доведена відповідачем, не наведено фактів свідомого настання несприятливих наслідків після вчинення ним відповідних дій, навпаки, позивач перебуваючи в окупації, ризикуючи своїм життям, вчиняв дії направлені на захист територіальної цілісності держави.

На думку колегії суддів, така поведінка позивача як працівника поліції відповідає загальним принципам, встановленим для останніх. Крім того, вчинення подібних дій (надання інформації про ворожу техніку) навпаки свідчить про позитивну суспільну думку населення щодо органів правопорядку, які, у відповідності до своїх службових обов`язків, повинні неупереджено дотримуватись законодавства України, в тому числі щодо морально-етичних принципів.

Також, варто уваги, що позивач вчиняв дій щодо інформування свого керівника ОСОБА_3 про рух загарбницьких військ його населеним пунктом, а відповідачем не спростовано твердження позивача про інформування керівництва про своє місцеперебування.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем було поінформовано безпосереднього керівника, в силу тих обставин, що позивача не було проінформовано про зміну його безпосереднього керівника, про причини та умови, що ускладнюють повернення його виконання обов`язків поліцейського.

Щодо посилань, викладених у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року, щодо не надання належної оцінки скріншотам з додатку WhatsApp, колегія суддів зазначає наступне.

Як вказано Верховним Судом, відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Поряд з цим, відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України від 22 травня 2003 року №851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі - Закон №851-IV) електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Частиною першою статті 7 Закону №851-IV визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 99 КАС України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (зокрема у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Крім того, колегія суддів зауважує, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 90 КАС України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 99 КАС України, у подібних правовідносинах.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи наявні скріншоти з застосунків-месенджерів, в яких наявна інформація про підтвердження позиції позивача щодо інформування ОСОБА_3 про неможливість покинути населений пункт (місце проживання позивача) у зв`язку з полюванням збройних формувань країни агресора на поліцейських, а також про надання інформації про переміщення збройної техніки ворога.

Такі докази, представником позивача долучено на флеш-накопичувачі з електронним підписом.

Більше того, обставини, як підтверджують скріншоти з застосунків-месенджерів також підтвердженні показаннями свідків, як це зазначалось вище:

«Свідок ОСОБА_8 пояснила, що блокпости окупантів з`явились з 02.03.2022, а до того часу по с. Мироцьке їздила ворожа техніка. Крім того, вона заначила, що з 24.02.2022 до 02.03.2022 по селу їздили бронетранспортери, а тих хто виходив з подвір`я розстрілювали. До того ж, військові російської федерації мали список працівників поліції, а тому могли вбити позивача.

Свідок ОСОБА_9 повідомив, що під час спроби виїхати з села, були випадки розстрілу машин, а військові російської федерації ходили по селу розшукували когось, показували фото позивача. Крім того, зазначив, що позивач повідомляв керівництво про переміщення ворожої техніки.»

Враховуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів вважає скріншоти з застосунків-месенджерів належним та допустимим доказом на підтвердження позиції позивача, а тому враховує їх при прийняття рішення у справі.

Щодо посилань Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2024 року, щодо не дослідження обставин притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, серед іншого, за порушення ним підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС України від 01 лютого 2016 року №70 (далі - Інструкція), колегія суддів зазначає наступне.

Так, підпункт 5 пункту 6 розділу І згаданої Інструкції передбачає, що поліцейський, за яким закріплена вогнепальна зброя, зобов`язаний здати зброю і боєприпаси до чергової частини органу (закладу, установи) поліції негайно після виконання службових обов`язків. У разі неможливості своєчасного прибуття до органу (закладу, установи) поліції повідомити про це безпосереднього керівника і далі діяти за його наказом.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2022 року начальником ГУ НП у Київській області прийнято наказ №281 «Про видачу озброєння особовому складу ГУ НП у Київській області».

На підставі цього наказу, 23 лютого 2022 року заступник начальника відділу організації діяльності груп реагування Управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області ОСОБА_1 отримав в черговій частині УОАЗОР ГУ НП у Київській області закріплену за ним табельну вогнепальну зброю. Однак, не забезпечив своєчасне повернення такої зброї до черговій частині УОАЗОР ГУ НП у Київській області (зокрема, після добового чергування на одному з блокпостів м. Іванків, Вишгородського району Київської області з 18.00 год 23 лютого 2022 року до 06.00 год 24 лютого 2022 року).

Враховуючи положення підпункт 5 пункту 6 розділу І Інструкції та як вбачається з матеріалів справи, позивач повідомив безпосереднього керівника про неможливість прибуття до місця дислокації підрозділу, та отримав вказівку відбути до місця проживання та залишатись там до отримання відповідного наказу.

Крім цього, наказом №281 від 23.02.2022 врегульовано підстави повернення вогнепальної зброї, які отриманні на виконання цього наказу, а саме - у разі припинення необхідності у її носіння та зберіганні.

А тому, оскільки навіть на момент проведення службового розслідування обставини, які слугували підставою для видачі наказу №281 від 23.02.2022, не відпали - то позивач правомірно носив та зберігав зброю з 23.02.2022.

Відповідачем не надано доказів, що наказ №281 від 23.02.2022 був скасований або визнаний таким, що виданий з перевищеннями повноважень.

Тому, висновки службового розслідування у відношенні позивача щодо порушення ним підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції не відповідають дійсності, здійсненні відповідачем без встановлення усіх обставин не повернення відповідної вогнепальної зброї, а також без належного обґрунтування та без встановлення умислу у діях позивача щодо не повернення вогнепальної зброї.

Щодо посилань Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2024 року, щодо перевірки правомірності оскаржуваного наказу у взаємозв`язку з дотримання (недотриманням) відповідачем процедури проведення службового розслідування стосовно позивача і надати оцінку тому чи впливає процедурне порушення на правильність висновку дисциплінарної комісії щодо суті вчинення позивачем дисциплінарного проступку, колегія суддів зазначає наступне.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються (пункт 2 розділу ІV Порядку).

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень (пункт 3 розділу ІV Порядку).

Відповідно до пункту 13 розділу V Порядку поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інші особи можуть надавати усні чи письмові пояснення з приводу відомих їм відомостей про діяння, що стало підставою для призначення службового розслідування.

Пунктами 2-5 розділу VІ Порядку установлено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 18 Дисциплінарного статуту під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

За приписами частини другої статті 18 Дисциплінарного статуту встановлено, що поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право, зокрема: 1) надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Аналіз положень пунктів 2, 3 розділу IV Порядку у взаємозв`язку з положеннями статтей 1, 15, 18 Дисциплінарного статуту, свідчить про те, що член дисциплінарної комісії, який проводить службове розслідування за фактом порушення поліцейським службової дисципліни має право, зокрема, одержувати пояснення щодо обставин справи від поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування. У свою чергу, поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування має право на захист шляхом участі у службовому розслідуванні, у тому числі надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають стосунок до справи. Водночас поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, наділено також правом відмовитися від надання пояснень.

При цьому, як зауважила колегія суддів Верховного Суду, що чинним законодавством України передбачено право, а не обов`язок поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та дисциплінарної комісії надавати і, відповідно, одержувати пояснення щодо обставин, які досліджуються. Ненадання таких пояснень не є перешкодою для подальшого розгляду матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку та проведення службового розслідування.

Водночас, Верховний Суд, в контексті спірних правовідносин, вважав за доцільне також звернути увагу, що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків.

Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення .

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

При проведенні службового розслідування відповідачем не повідомлено позивача про проведення відповідного розслідування, що в подальшому позбавило позивача на подання відповідних пояснень та доказів на підтвердження своїх доводів та власної позиції.

У висновку за результатами службового розслідування не надано оцінку той обставині, що позивач вчиняв дії спрямовані на повідомлення, як свого безпосереднього керівника ОСОБА_3 так і керівника, про якого позивача не повідомили належним чином, ОСОБА_11 , який став його керівником у силу статті 24 Закону №580-VIII.

Також, у висновку за результатами службового розслідування, не наведено належного обґрунтування причин неможливості повернення позивачем отриманої ним вогнепальної зброї при несенні добового чергування.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Верховний Суд вже наголошував на тому, що будь-які фактори, у тому числі суспільний резонанс навколо відповідних подій, не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку під час прийняття рішення діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України та не виключає необхідність з`ясувати і встановлювати саме наявність складу дисциплінарного проступку в діяннях поліцейського (постанова Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №160/12290/20).

Колегія суддів звертає увагу, що допитані в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є діючими працівниками поліції, разом з позивачем на передодні широкомасштабного вторгнення перебували на блок пості в смт. Іванкове Київської області, з 24 лютого 2022 року знаходились в окупації, але після деокупації продовжили проходити службу в поліції, що свідчить про відсутність об`єктивності відповідача у підходах до проведення службового розслідування при однакових умовах для різних працівників поліції.

Крім того, відповідно до пункту 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непрямою дискримінацією є ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Так, прояв непрямої дискримінації позивач пов`язує із тим, що останній має звання «підполковник» та був звільнений на відміну від інших поліцейських які також знаходились в окупації.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку, позивач необґрунтовано зазнав обмеження у реалізації свого права на працю через застосування різних критеріїв оцінки, правил та положень законодавства, а також вимог до групи осіб, до якої він належить, і саме таке ставлення поставило цю конкретну особу в гірше, ніж інших осіб, становище, що є проявом дискримінації.

З огляду на викладене, висновки проведеного службового розслідування відносно позивача не могли стати фактичною підставою для видання оскаржуваних наказів Головного управління Національної поліції в Київській області №55 від 08.03.2022 та №46 о/с від 10.03.2022 в частині звільнення з органів національної поліції підполковника поліції ОСОБА_1 , а тому останні підлягають скасуванню.

У зв`язку з чим, позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області з 11.03.2022 (день наступний за днем звільнення з посади).

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період вимушеного прогулу.

Разом з тим, виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі- Постанова №988).

Пунктом 2 Постанови №988 установлено, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок №260).

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Згідно з п. 9 розділу І Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу), а не робочих днів.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 12.12.2018 у справі №821/966/16, від 30.01.2019 у справі № 806/2164/16.

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Київській області від 04.07.2022 №252 середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням склала 19 578,76 грн, а середньоденна заробітна плата складала (39157,59/59 календарних дні) 663,69 грн (т.1, а.с.99).

З урахуванням зазначеного, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2022 по 20.11.2024 складає 656389,41 грн (663,69 грн * 989 календарних днів).

Колегія судді зауважує, що відповідачем не надано доказів поновлення на посаді позивача після первинного розгляду справи, а тому розрахунок зроблено з припинення виплати грошового утримання позивачу з 08.03.2022, що підтверджується наказом від 08.03.2022 №55.

Проте, до суду апеляційної інстанції Головне управління Національної поліції в Київській області надало підтвердження сплати частини коштів за час вимушеного прогулу позивачу, а саме платіжну інструкцію №10636 від 03.07.2023 року у розмірі 251687,84 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що стягненню з Головного управління Національної поліції у Київській області на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 404701,57 грн. ( 656389,41 грн. - 251687,84 грн.).

В вказаного вище вбачається, що судом першої інстанції невірно розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з врахуванням вже виплачених коштів.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року - скасувати в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2022 по 20.11.2024 у сумі 404701,57 грн. (чотириста чотири тисячі сімсот одна гривня п`ятдесят сім копійок).

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Коротких

А.Ю. Кучма

Повне судове рішення складено « 29» травня 2025 року.