Справа № 640/31678/21
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 р. № 640/31678/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 15.12.2021, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03 червня 2016 року до 10 грудня 2018 року;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03 червня 2016 року до 10 грудня 2018 року в сумі 110 696 грн 86 коп;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 10 грудня 2018 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України 8 скликання ОСОБА_2 з 03.06.2016 по 10.12.2018. За даний час він не використав 75,5 календарних днів щорічної основної відпустки. Позивач зазначив, що при звільненні він подав заяву від 24.09.2021 про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, однак Апаратом Верховної Ради України було відмовлено йому у виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним позовом задля вирішення питання про виплату йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки в судовому порядку. Також, позивач вважає, що має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 10 грудня 2018 по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2021 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом направлено адміністративну справу №640/31678/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку - до Харківського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025 дана справа передана на розгляд судді.

Ухвалою від 17.03.2025 прийнято адміністративну справу до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного провадження.

Копія ухвали про відкриття провадження доставлена представнику позивача та відповідачу до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

У матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого останній виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що Апарат Верховної Ради України не наділений чинним законодавством України самостійно вчиняти дії про перерозподіл (виділення) бюджетних коштів на фінансування оплати праці помічників-консультантів народного депутата України. Також, відповідач зазначив, що позивач не був працівником Апарату Верховної Ради України в 2016-2018 роках та перебував у трудових відносинах відповідно до статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України", числився в штаті народної депутатки України. Отже, відповідач вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу Апаратом Верховної Ради України компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Також, відповідач зазначив про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просить відмовити в задоволенні позову.

У матеріалах справи також міститься відповідь на відзив, згідно якої позивач підтримав свої позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив позов задовольнити. Також, позивач зазначив, що він був прийнятий на роботу та звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, тобто позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України, тому саме Апарат Верховної Ради України має нести видатки з виплати позивачу грошової компенсації в межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ.

Також, відповідач подав до суду додаткові пояснення, в яких підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та зазначив про відсутність підстав для виплати позивачу Апаратом Верховної Ради України компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки 16.05.2025 та з 26.05.2025 по 28.05.2025 включно суддя перебував на навчанні, розгляд справи здійснюється з урахуванням днів навчання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України "Про державну службу" з 03.06.2016 по 10.12.2018 за строковим трудовим договором, що підтверджується заявами позивача, розпорядженнями відповідача та поданням. (а.с. 38-42)

За час роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_2 позивач не використав дні щорічної відпустки в кількості 75,5 календарних днів, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Позивач подавав заяву до Апарату Верховної Ради України, зокрема, з приводу виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки.

Листом № 15/25-2021/325982 від 22.10.2021 Апарат Верховної Ради України відмовив позивачу у виплаті грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, оскільки всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки в межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. (а.с. 6,8)

Не погоджуючись з таким діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України та відповідальності роботодавця (Апарату Верховної Ради України) у зв`язку з цим за статтею 117 КЗпП України.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України" в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, зі змінами (далі за текстом - Положення № 379/95-ВР).

Згідно частини 1 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Частиною 3 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до ч. 6 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України, його права та обов`язки, порядок прийняття на посаду, організаційне, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його діяльності визначається Положенням № 379/95-ВР, згідно з частиною сьомою статті 1.1 якого помічники - консультанти, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Згідно ч.1 статті 4.1. Положення № 379/95-ВР розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

Приписами частини першої та третьої статті 4.4 Положення № 379/95-ВР передбачено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до ч.3 статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно ч.1 статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У силу частини четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частин 1 та 4 статті 24 Закону України "Про відпустки" кореспондуються з приписами статті 83 КЗпП України.

Судом встановлено, що при звільненні позивача йому не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 75,5 календарних днів, що підтверджується матеріалами справи.

При цьому відповідач вважає правомірними такі дії, з огляду на приписи статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та статті 4.1 Положення № 379/95-ВР, вказавши, що народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає компенсацію за невикористану відпустку.

Так, специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України фактично обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого виду діяльності.

Особливість патронатної служби полягає у тому, що діяльність працівників цієї служби спрямована на забезпечення ефективності функціонування визначених законодавством категорій публічних службовців, а не державного органу, чим власне і обумовлена означена специфіка їхнього правового статусу.

Згідно з пунктом 1 розділу І Положення № 769, чинного на період роботи позивача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктом 23 пункту 7 розділу ІІІ Положення № 769 визначено, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

Аналіз приписів пункту 1 розділу І Положення № 769 у зв`язку з підпунктом 23 пункту 7 розділу ІІІ цього ж Положення дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, і саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (а не виплату) їх місячного фонду заробітної плати

Крім того частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає на народного депутата України такого обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позовну заяву на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ від 31 травня 2017 року у справі №757/9144/16-ц, суд зазначає, що зазначеною ухвалою справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому, в подальшому в цій же справі Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову від 27.03.2019, в якій зазначив, що, оскільки позивач був прийнятий та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженням Апарату ВРУ, необхідно дійти висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом ВРУ, а не із народним депутатом України.

Також, у зазначеній постанові Верховний Суд звернув увагу, що видатки з виплати одноразової грошової допомоги (в нашому випадку компенсації за невикористані дні відпустки), передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутату України», має нести Апарат ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ.

У відповідності до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при розгляді даної справи також враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 757/9144/16-ц.

У свою чергу відсутність фонду оплати праці та бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України не є підставою для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, оскільки відсутність бюджетних призначень на оплату праці не свідчить про неможливість для не нарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку.

За таких обставин суд зазначає, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України, а отже бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 03.06.2016 по 10.12.2018 є протиправною.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 03.06.2016 по 10.12.2018, слід зазначити наступне.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2023 року справа №640/22951/21, за якою під час розгляду вимог щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, необхідно визначити суму (розмір) грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за спірний період.

Відповідно до пункту 2 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 7 Порядку №100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до довідки по зарплаті від 18.10.2021 № 9-1-15/1201 за період з грудня 2017 року по листопад 2018 року (за 12 місяців перед звільненням) розмір нарахованої заробітної плати становив 519 029,00 грн.

Загальна кількість календарних днів у зазначеному періоді - 365, з них 14 календарних днів - святкові та неробочі дні, встановлені законодавством, які, відповідно до пункту 7 Порядку № 100, не враховуються при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпустки.

Відтак розмір компенсації за невикористану відпустку за період з 03.06.2016 по 10.12.2018 становить 111 643,36 грн. (519 029,00 грн / 351 (дні за 12 місяців за відрахуванням святкових і неробочих днів) х 75,5 календарних днів невикористаної відпустки).

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, а також розрахунки спірної компенсації, проведені судом у межах даної справи, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03.06.2016 по 10.12.2018 в сумі 111 643,36 грн.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми компенсації за невикористані дні відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, постанові від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

За частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено судом у день звільнення позивача 10.12.2018, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

У зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

При цьому, суд звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2020 року у справі №806/305/17.

Крім того, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за всі невикористані ним календарні дні щорічної основної відпустки.

У той же час, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані висновки застосовані Верховним Судом і у адміністративній справі №816/1640/17(постанова від 20 травня 2020 року).

Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має, зокрема, встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Водночас, суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані ним 75,5 днів щорічної основної відпустки за період з 03.06.2006 по 10.12.2018.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані ним 75,5 днів щорічних основної відпустки за період з 03.06.2006 по 10.12.2018 в 111 643,36 грн (сто одинадцять тисяч шістсот сорок три гривні 36 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України судовий збір в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН