Справа № 420/36166/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Коваля М.П.
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024 року;
- поновити на посаді начальника Кілійської державної податкової інспекції ГУ ДПС в Одеській області;
- стягнути з Офісу ГУ ДПС в Одеській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та винести нове про задоволення позовних вимог.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Кілійської державної податкової інспекції ГУ ДПС в Одеській області з 25.10.2025 року. Стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2024 року по 21.05.2025 року у розмірі 355 528 грн. 16 коп.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулося без порушенням законодавства про працю та державну службу, оскільки звільнення позивача відбулося на підставі роздрукованої фотокопії письмової заяви, пересланої без накладення електронного цифрового підпису, тобто, на час видання наказу про звільнення у відповідача була відсутня письмова заява про припинення трудового договору.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на тому, що у межах цієї справи не доведена обставина наявності ініціативи та відповідного волевиявлення позивача, як працівника про звільнення за власним бажанням. Адже в даному випадку відповідачем не надано належних доказів на підтвердження волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення його з роботи за власним бажанням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, п. 3 ч. 1 ст. 83, ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Частиною 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Керуючись вказаними положеннями КАС України, та не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу ГУ ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024 року, яким 24 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади Кілійської державної податкової інспекції ГУ ДПС в Одеській області, за угодою сторін, згідно з частиною 2 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу порядку звільнення за угодою сторін, що передбачено частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) та пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Зокрема, як констатував Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №815/4354/17, з аналізу статті 86 Закону №889-VIII висновується, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення «за угодою сторін», означає домовленість між суб`єктом призначення і державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав.

Тобто підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII.

Згідно з висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 820/3360/17 при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

Аналогічна позиція відображена Верховним Судом у постанові від 16 березня 2023 року в справі №820/3360/17.

Отже, згідно із усталеною судовою практикою, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це державного службовця і суб`єкта призначення.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення державної служби/звільнення за угодою сторін, суди повинні, зокрема, з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість державного службовця і суб`єкта призначення про припинення державної служби/звільнення за взаємною згодою; чи було волевиявлення державного службовця на припинення державної служби/звільнення в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв державний службовець про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення державної служби/звільнення за угодою сторін; чи була згода суб`єкта призначення на анулювання угоди сторін про припинення державної служби/звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби (підстави та дати), які не можуть бути розірвані в односторонньому порядку.

Звільнення позивача відбулося за угодою сторін згідно з частиною 2 статті 86 Закону №889-VIII - за результатами досягнутої між державним службовцем і суб`єктом призначення взаємної домовленості - на підставі власноручно написаної позивачем 24 жовтня 2024 року заяви, у якій міститься його підпис, чітко визначено підставу звільнення - за угодою сторін і дату звільнення - 24 жовтня 2024 року.

Вважаю за необхідне звернути увагу, що згідно ч.1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Так, у позовній заяві (а.с. 2) позивач визнав, що він власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін та переслав за допомогою месенджера «Viber» начальнику управління. У цьому контексті, вважаю помилковими висновки апеляційного суду про відсутність на вказаній заяві електронного цифрового підпису, оскільки позивач фактично визнав, що така заява була ним власноручно написана та відправлена відповідачу.

З приводу аргументів апелянта щодо відсутності у нього вільного волевиявлення на написання 24 жовтня 2024 року заяви про звільнення із займаної посади, оскільки така заява ним написана під психологічним тиском і примусом зі сторони посадових осіб у зв`язку із наявністю у нього інвалідності, звертаю увагу, що матеріали не містять доказів на підтвердження того, що вказана заява про звільнення за угодою сторін була подана внаслідок вчинення на позивача тиску зі сторони посадових осіб ДПС України. Позивач не довів обставин, які б давали підстави для висновку, що йому зі сторони посадових осіб відповідача були висловлені погрози чи вчинені інші дії, які б могли реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін, а також не надав доказів звернення до правоохоронних та/чи інших органів з приводу здійснення на нього відповідного тиску.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 жовтня 2020 року в справі №826/3388/18, Законом №889-VIIІ передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їхню діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено того факту, що заяву про звільнення за угодою сторін ним було написано під тиском і примусом, внаслідок незаконних дій зі сторони посадових осіб ДПС України, при цьому апеляційна скарга не містить переконливих доводів, які б спростовували вищевикладені обставини.

Таким чином, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що подана 24.10.2024 року ОСОБА_1 заява про його звільнення з посади начальника Кілійської державної податкової інспекції ГУ ДПС в Одеській області, за угодою сторін, відповідала його волевиявленню.

Більш того, після подання заяви позивач не звертався до відповідача про відкликання заяви про його звільнення із займаної посади за угодою сторін з 24.10.2024 року.

Враховуючи вказане, можливо дійти висновку про реальне волевиявлення позивача про його звільнення із займаної посади, відтак, на маю думку, звільнення позивача за угодою сторін відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Зважаючи на викладене вважаю, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення Позивача з посади згідно з частиною 2 статті 86 Закону №889-VIII, відповідно, відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

За таких обставин, вважаю, що відповідач, приймаючи спірний наказ № 1090-о від 24.10.2024 року, який є предметом оскарження, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та діючими законами України, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позову в цій частині - відсутні.

Виходячи із зазначених вище підстав, я не згодний із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року та вважаю, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення заявленого позову, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Таким чином, вважаю помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.

Суддя М.П. Коваль