Справа № 320/30672/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року справа №320/30672/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту також відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

- стягнути за рахунок асигнувань з відповідача на користь позивача недоплачену суму заробітної плати за жовтень 2022 року та невиплачену суму заробітної плати за листопад 2022 року, грудень 2022 року, січень 2023 року, лютий 2023 року, березень 2023 року;

- визнати протиправним ненарахування та невиплату позивачу додаткової винагороди за жовтень 2022 року, листопад 2022 року, грудень 2022 року, січень 2023 року, лютий 2023 року, березень 2023 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду позивачу за жовтень 2022 року, листопад 2022 року, грудень 2022 року, січень 2023 року, лютий 2023 року, березень 2023 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що його було призвано на військову службу по мобілізації з 10.06.2022. У період з 07.08.2022 по 27.12.2022 позивач зазначив, що перебував на лікуванні, про що постійно інформував відповідача. Водночас у жовтні 2022 року позивач отримав грошове забезпечення не у повному обсязі, у листопаді 2022 року не отримав грошове забезпечення, що мало наслідком звернення його представника до ВЧ НОМЕР_1 з відповідним запитом, на який отримано відповідь щодо призупинення виплати грошового забезпечення з 26.10.2022 у зв`язку із самовільним залишенням військової частини. При цьому наказом від 28.12.2022 позивачу було поновлено виплату грошового забезпечення з 28.12.2022.

Позивач наголошує на тому, що він перебував у спірний період на лікуванні, про що інформував відповідача та не залишав самовільно військову частину.

Позивач також зазначив, що йому незрозуміло, яким чином відповідач розраховував йому суми додаткової винагороди з огляду на те, що до вересня 2022 року додаткова винагорода йому нараховувалась, у той час як за жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень, лютий, березень 2023 року така нарахована не була.

Крім того, позивач наголосив на тому, що у наданих йому довідках про грошове забезпечення містяться різні суми нарахованого у спірному періоді грошового забезпечення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що у зв`язку з неповерненням позивача з ВЛК його визнано таким, що з 26.10.2022 не повернувся з ВЛК та незаконно перебуває за межами ВЧ НОМЕР_1 та знято з усіх видів грошового забезпечення. За даним фактом було проведено службове розслідування та видано наказ від 21.11.2022. 28.12.2022 позивач повернувся до розташування ВЧ НОМЕР_1 , про що видано наказ від 28.12.2022 про постановку його на всі види грошового забезпечення з 28.12.2022. Наказом від 07.03.2023 позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 . З огляду на встановлення самовільного залишення позивачем військової частини з 26.10.2022 після проходження ВЛК, йому було припинено нарахування та виплату додаткової винагороди за жовтень, листопад та грудень 2022 року. Оскільки після повернення у розташування ВЧ НОМЕР_1 жодних бойових дій та спеціальних задач позивач не виконував, додаткова винагорода йому не виплачувалась з січня по березень 2023 року, а грошове забезпечення виплачувалось в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.06.2022 №166 з 10.06.2022 зараховано до списків особового складу ВЧ та на всі види грошового забезпечення.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.08.2022 №224 позивач вибув на лікування до військово-медичного клінічного центру Східного регіону військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з 07.08.2022.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.09.2022 №249 позивач прибув та приступив до виконання своїх службових обов`язків з 01.09.2022.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.09.2022 №269 позивач вибув для проходження військово-лікарської комісії до Національного військово-медичного клінічного центру «ГВКГ», м. Київ з 20.09.2022.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.10.2022 №304 позивача, який перебував у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_1 , вважати таким, що з 26.10.2022 незаконно перебуває за межами військової частини, знято з усіх видів забезпечення з 26.10.2022.

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1597 вбачається, що позивач знаходився у госпіталі з 03.10.2022 по 24.10.2022.

Листом Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 06.01.2023 №545/4/86 повідомлено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в клініці психіатричній НВМКЦ «ГВКГ» у період з 01.11.2022 по 27.12.2022.

Листом Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 22.02.2023 №545/4/1037 представника позивача повідомлено, що 20.09.2022 ОСОБА_1 був зареєстрований в кабінеті військово-лікарської експертизи клініки амбулаторної допомоги НВМКЦ «ГВКГ», амбулаторно проходив медичний огляд лікарів, виконано лабораторні, променеві та інші дослідження, за результатами визначена потреба у стаціонарному обстеженні. 01.11.2022 госпіталізований до клініки психіатричної НВМКЦ «ГВКГ», де перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у період з 01.11.2022 по 27.12.2022.

Постановою штатної військово-лікарської комісії від 22.12.2022 №3812 (свідоцтво про хворобу №1190-п), позивача визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. В означеній постанові вказано, що травма, так, пов`язана з проходженням військової служби.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.11.2022 №1112 за підсумками проведеного службового розслідування за самоусунення від виконання службових обов`язків, через нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану, визначених статтями 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби, порушення вимог статей 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 28.12.2022 №369 позивача з 28.12.2022 поставлено на всі види грошового забезпечення.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.03.2023 №66 позивача, звільненого наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по особовому складу) від 02.01.2023 №1-РС з військової служби у відставку за станом здоров`я, з 07.03.2023 виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів грошового забезпечення.

Вважаючи протиправними дії, які полягають у невиплаті протягом спірного періоду грошового забезпечення та додаткової винагороди, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі по тексту також - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі по тексту також Закон №2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами першою - четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі по тексту також - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту також - Постанова № 168).

Пунктом 1 постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022 року.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, Міністр оборони України прийняв рішення - окреме доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29, яким, серед іншого, у пункті 7 визначено, що у період дії воєнного стану, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн, також включати військовослужбовців, які [...] у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії (ця норма застосовується з 24 лютого 2022 року).

Таким чином, додаткова винагорода до 100000 гривень виплачується військовослужбовцям, зокрема, тим, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

При цьому, суд зауважує, що для виплати додаткової винагороди у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану, немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування особи на стаціонарному лікуванні.

Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, здійснюється виплата додаткової винагороди.

Як встановлено судом, позивач у період з 03.10.2022 по 24.10.2022 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №1597.

У період з 01.11.2022 по 27.12.2022 позивач перебував на стаціонарному обстеженні і лікуванні в клініці психіатрії НВМКЦ «ГВКГ», що підтверджується виписним епікризом №14312.

Водночас доказів нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за означений період матеріали справи не містять. На противагу означеному, з наявних в матеріалах справи довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 03.04.2023 №1242, довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення від 10.03.2023 №990, довідки про доходи від 04.04.2023 №1271 додаткова винагорода відповідно до постанови №168 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. Востаннє додаткова винагорода виплачена позивачу у вересні 2022 року у розмірі 51 000,00 грн

Судом встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.10.2022 №304 позивача, який перебував у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_1 , вирішено вважати таким, що з 26.10.2022 незаконно перебуває за межами військової частини, знято з усіх видів забезпечення з 26.10.2022.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.11.2022 №1112 за підсумками проведеного службового розслідування за самоусунення від виконання службових обов`язків, через нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану, визначених статтями 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби, порушення вимог статей 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

В наказі зазначено, що службовим розслідуванням встановлено факт неповернення з лікувального закладу військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 . Таким чином було встановлено, що солдат ОСОБА_1 самовільно, діючи на власний розсуд, не повідомивши про свої наміри прямого та безпосереднього командира 26.10.2022 не з`явився вчасно на службу без поважних причин, в умовах воєнного стану. Станом на момент закінчення проведення службового розслідування солдат ОСОБА_1 в розташування ВЧ НОМЕР_1 не повертався.

Таким чином, невиплата додаткової винагороди прямо пов`язана та є наслідком самовільного залишення позивачем військової частини (місця служби) за наслідками проведеного відносно нього службового розслідування, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 №1934-XII (далі по тексту також Закон №1934-ХІІ) організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту також - Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.

Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до вимог статті 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Частиною четвертою статті 24 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону №2232-ХІІ, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

При цьому, згідно з положеннями частини другої статті 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби

Згідно з вимогами пункту 15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, у зв`язку з самовільним залишенням служби позивачу призупинено виплату усіх видів грошового забезпечення та додаткової винагороди.

При цьому, відомості про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесення відомостей про кримінальне провадження з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення «самовільне залишення частини або місця служби» матеріали справи не містять у той час як в силу вимог статті 24 Закону №2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.

Крім того суд наголошує на наявності документального підтвердження перебування позивача у період з 03.10.2022 по 24.10.2022 на стаціонарному лікуванні, та у період з 01.11.2022 по 27.12.2022 на стаціонарному обстеженні і лікуванні, що не спростовано під час судового розгляду справи.

Таким чином, за відсутності факту внесення інформації у ЄРДР про самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби з 26.10.2022, підтвердження перебування позивача у період з 01.11.2022 по 27.12.2022 на стаціонарному обстеженні і лікуванні, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача законодавчо визначених підстав для припинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення з 26.10.2022 та, відповідно, додаткової винагороди за період перебування на лікуванні з 01.11.2022 по 27.12.2022.

Отже, позбавляючи позивача виплати грошового забезпечення з 26.10.2022 по 27.12.2022 та додаткової винагороди за період з 01.11.2022 у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, відповідачем порушено положення частини другої статті 24 Закону №2232-ХІІ та Порядку №260.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не виплачено грошове забезпечення за період з 26.10.2022 по 27.12.2022, а також додаткову винагороду за період з 01.11.2022 по 26.12.2022 за час перебування на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, порушення яких відбулося внаслідок вчинення відповідачем дій щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення та додаткової винагороди, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.10.2022 по 27.12.2022 та додаткової винагороду за період з 01.11.2022 по 27.12.2022.

За таких обставин, враховуючи предмет позову, суд вважає, що для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав позивача необхідно задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 26.10.2022 по 27.12.2022 та додаткову винагороду за період з 01.11.2022 по 27.12.2022, що не є втручанням у дискреційні повноваження останнього з огляду на таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

При цьому належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити спірні грошове забезпечення та додаткову винагороду, а не стягнення їх з відповідача, враховуючи, що вони не були нараховані позивачу військовою частиною.

Водночас позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої суми заробітної плати за січень 2023 року, лютий 2023 року, березень 2023 року, визнання протиправним ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за січень 2023 року, лютий 2023 року, березень 2023 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду позивачу за січень 2023 року, лютий 2023 року, березень 2023 року не підлягають задоволенню як такі, що не підтверджені нормативно та документально, оскільки з наявних в матеріалах справи довідок про доходи вбачається здійснення позивачу нарахування та виплати грошового забезпечення за означений період. При цьому матеріали справи не містять жодного документального підтвердження виникнення підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за січень березень 2023 року.

При цьому суд зауважує, що позивачем не оспорюються в межах означеної справи розміри грошового забезпечення та додаткової винагороди за спірний період, які позивач просить стягнути/зобов`язати нарахувати та виплатити.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 26.10.2022 по 27.12.2022 та додаткову винагороду за період з 01.11.2022 по 27.12.2022 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні.

3. Зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 26.10.2022 по 27.12.2022 та додаткову винагороду за період з 01.11.2022 по 27.12.2022 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.