Справа № 260/4823/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 рокуСправа № 260/4823/24 пров. № А/857/8239/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідач Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Онишкевича Т.В.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.,

розглянувши у відкритому cудовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, зобов`язання вчинення певних дій, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року (суддя Комшелюк Т.О., м.Рівне, повний текст рішення складено 23 січня 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2024 (Електронний суд) ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду (ухвалою цього суду від 2 серпня 2024 року справу передано на розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч), в якому просив:

визнати протиправними та скасувати пункти 3, 4 наказу командира в/ч від 25.06.2024 № 5495 «Про результати службового розслідування» (далі Наказ);

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату премії за червень 2024 року та провести усі відповідні дії по відновленню прав позивача.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі наводячи обставини справи вказує, що згадані в судовому рішення бойові позиції лише частково перекривали одна одну. Позивач був зобов`язаний провести негайну заміну поранених військовослужбовців, а не евакуйовувати всю мобільну вогневу групу (далі МВГ). Командир зенітно ракетного дивізіону в/ч (далі ЗРД) ОСОБА_2 є безпосереднім начальником для позивача та не підпорядковується начальнику протиповітряної оборони (далі ППО). Немає доказів, що позивач узгодив свої дії та отримав згоду на евакуацію МВГ від начальника ППО. Загальна обізнаність суду з певних питань, які не озвучувались, свідчить про позасудовий контакт судді з позивачем.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідні норми (стаття 1.1 Додатку 1 «Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних Силах України, Частина ІІ. Батальйон, рота» (далі Бойовий статут), частина друга статті 338 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут) в повній мірі були дотримані позивачем, оскільки він розрахував бойову обстановку, забезпечив виконання поставленого завдання щодо оборони відповідного об`єкта та керувався при цьому насамперед необхідністю збереження життя особового складу. Відповідач не здійснив належне розслідування стосовно наявності в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, описаного в матеріалах службового розслідування та оскаржуваному наказі, що призвело до необґрунтованого притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Висновки службового розслідування стосовно порушення позивачем службової дисципліни не є переконливими та доведеними, оскільки не з`ясовані всі фактичні обставини справи, отже висновок не відповідає критеріям обґрунтованості та розсудливості.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і без порушенням норм процесуального права, відтак оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що старший лейтенант ОСОБА_1 23.05.2022 був призваний за мобілізацією та перебуває на посаді командира 2 зенітної ракетної батареї ЗРД (далі Посада, ЗРБ відповідно) з 22.06.2023.

Відповідно до рапорту командира ЗРД підполковника ОСОБА_2 07.06.202 командиром 2 зенітного ракетного взводу ЗРБ (далі Посада-1) старшим лейтенантом ОСОБА_3 було прийняте самовільне рішення про повернення з маршруту руху на позицію в місце тимчасового розташування підрозділу МВГ з подальшою доповіддю по команді. Таким чином, особовий склад МВГ не заступив на чергування на бойову позицію.

На виконання наказу командира в/ч від 12.06.2024 № 4908 було проведено службове розслідування за результатами якого складено актом службового розслідування (дата його прийняття та затвердження не зазначені) (далі Акт).

В ході проведення службового розслідування відповідачем встановлено, що 06.06.2024 близько 19-00 год МВГ (в складі солдата ОСОБА_4 , молодших сержантів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ), яка несла чергування на позиції «В…» (далі ПВ) доповіла, що внаслідок ворожого обстрілу має двох поранених, а саме: солдата ОСОБА_4 і молодшого сержанта ОСОБА_5 ..Посада позивач прийняв рішення про евакуацію всієї групи. Заведення нової групи паралельно з евакуацією попередньої не проводили, бо це створило би на позиції скупчення транспорту та особового складу, що неодмінно викликало б ворожий інтерес і як наслідок інтенсивний обстріл, що могло б привести до ще більших втрат.

07.06.2024 о 02:10 год особовому складу МВГ (молодші сержанти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , солдат ОСОБА_9 ), який був призначений для несення бойового чергування на ПВ на добу з 04.00 год 07.06.2024 до 04.00 год 08.06.2024, було проведено медичний огляд, інструктаж, доведена повітряна та наземна обстановка дій противника, визначено бойові завдання. Інструктаж та медичний огляд проводили Посада-1 ОСОБА_3 та старший бойовий медик ЗРБ сержант ОСОБА_10 . Було зроблено висновок, що група готова до несення бойового чергування.

07.06.2024 о 02.20 год вказана МВГ виїхала на ПВ про, що була зроблена доповідь оперативному черговому ЗРД та зафіксовано в журналі несення чергування. 03:35 год водій МВГ старший солдат ОСОБА_11 , рухаючись на ПВ доповів на КП ЗРД, що в районі населеного пункту «Н…П…» пробили два задніх колеса автомобіля. Водій протягом 40 хвилин з 03:35 до 04:20 год провів заміну одного колеса на запасне, а друге відремонтував ремкомплектом. О 04.20 год була зроблена доповідь на КП ЗРД, що несправність усунена та група готова продовжувати рух. Оцінивши ситуацію і врахувавши такі фактори як: закінчення часу ротації підрозділів на 3 бойових позиціях (настав світлий час доби, а заміну в світлий час доби забороняє Бойове розпорядження командира в/ч від 06.02.2024 №116; підвищена активність обстрілів противника; аварійний стан колеса після ремонту з допомогою ремкомплекту; відсутність вільних автомобілів, які могли б замінити пошкоджений транспортний засіб; обмеженість часу на доповіді, що наражало особовий склад на небезпеку, Посада-1 ОСОБА_3 було прийняте рішення на повернення МВГ з подальшою доповіддю по команді.

Відтак, Посада-1 ОСОБА_3 з порушенням вимог нормативно-правових актів, внаслідок особистої недисциплінованості, безвідповідальності вчинив порушення вимог статей 11, 16, 119, 120 Статуту, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі Дисциплінарний статут), а саме самостійно прийняв рішення і дав розпорядження на вихід підлеглого особового складу з маршруту на позицію в місце тимчасового розташування підрозділу. Дії ОСОБА_3 обумовлені сукупністю факторів, а саме: аварійним станом транспортного засобу; відсутністю автомобілів, які могли б виїхати на заміну; прагненням недопущенням втрат особового складу; небажанням порушувати БР. До того ж дії ОСОБА_3 значною мірою мали причинно-наслідковий зв`язок з попередніми діями ОСОБА_1 , який самовільно прийняв рішення про евакуацію всього особового складу з ПВ, хоча і кервався при цьому насамперед необхідністю збереження особового складу.

У діях ОСОБА_1 є порушення вимог статей 11, 16, 111, 112 Статуту, статті 4 Дисциплінарного статуту, стаття 1.1 Додатку 1 Бойового статуту.

Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість Посада-1 ОСОБА_3 та Посада ОСОБА_1 та цілий ряд несприятливих обставин, що виникли до і під час виконання бойового завдання та не дозволили виконати його правильно і без порушень.

Запропоновано, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарні стягнення сувора догана та попередження про неповну службову відповідальність відповідно, а останнього додатково позбавити щомісячної премії за червень 2024 року.

Наказом за порушення вимог статей 11, 16, 111, 112 Статуту, статті 4 Дисциплінарного статуту, статті 1.1 Додатку 1 Бойового статуту внаслідок чого скоїв дисциплінарне порушення, старшого лейтенанта ОСОБА_12 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність (пункт 3). Начальнику фінансово-економічної служби в/ч - головному бухгалтеру з метою врегулювання виплати військовослужбовцям в/ч за червень 2024 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 28.02.2022 №168 та у відповідності до пункту 5 розділу XVI наказу Міністерства оборони України (далі МОУ) від 07.06.2018 №260 старшого лейтенанта ОСОБА_1 позбавлено щомісячної премії за червень 2024 року (пункт 4).

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Основного Закону встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232; тут і надалі всі норми в редакції чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частина четверта цієї ж статті вказує на те, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах встановлює Статут.

За змістом статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців, серед інших, такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, які перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, не допускати порушень, пов`язаних із дискримінацією за ознакою статі, сексуальним домаганням, насильством за ознакою статі, правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

Відповідно до статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Приписами статей 29, 30 Статуту встановлено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно зі статтями 35, 36 Статуту накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Статтею 111 Статуту унормовано, що командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства.

Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).

Статтею 112 Статуту визначено обов`язки командира роти, зокрема, він зобов`язаний підтримувати особовий склад роти (корабля), озброєння, бойову та іншу техніку в постійній бойовій готовності.

Згідно із частиною другою статті 338 Статуту командири чергових сил і засобів повинні докладно знати обстановку, діяти сміливо й рішуче, брати на себе відповідальність за прийняті рішення, забезпечувати виконання бойового завдання.

Стаття 1.1 Додатку І Бойового статуту регламентує, що командир роти особисто відповідає за бойову готовність підрозділів роти, прийняті ним рішення, правильне застосування підлеглих підрозділів та за успішне виконання ротою поставлених завдань. Він зобов`язаний своєчасно приймати рішення на бій (дії), ставити завдання підпорядкованим (доданим) підрозділам, організовувати взаємодію, управління та всебічне забезпечення, а також організовувати безпосередню підготовку підрозділів до бою (дій), вміло керувати ними, наполегливо добиваючись виконання поставлених завдань.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо додержання військової дисципліни, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг, визначаються Дисциплінарним статутом.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно зі статтею 3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за отримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу.

Положенням статті 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: одержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту (частина перша статті 7 Дисциплінарного статуту).

Аналіз викладених положень права дає підстави стверджувати, що військова служба є службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності саме придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України та інших осіб.

Водночас від військовослужбовців вимагається дотримуватися високої дисципліни та чіткого і неухильного виконання ними своїх обов`язків, які наведені у статті 4 Дисциплінарного статуту.

В свою чергу, військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу.

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (частина перша статті 45 Дисциплінарного статуту).

Види дисциплінарних стягнень визначено у статті 48 Дисциплінарного статуту, якою передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема, ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби).

Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Згідно із статтею 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається, зокрема, наказом Міністерства оборони України

Наказом МОУ від 21.11.2017 № 608 затверджений «Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі МЮУ) 13.12.2017 за № 1503/31371; далі Порядок).

Цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі тут Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі- військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі (пункт 1 розділу І).

За змістом пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку, службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Порядок проведення службового розслідування встановлений розділом ІІІ Порядку.

Так, згідно із пунктом 1 даного розділу, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.

Пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку встановлено, що особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Пунктом 1 розділу VI Порядку визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно зі статтею 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

За висновками Акта, фактичною підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало самовільне прийняття рішення про евакуацію всього особового складу з ПВ.

Під час службового розслідування, позивач пояснив, що МВГ, яка заступила зранку 06.06.2024 року на чергування на мінімум добовий термін, 06.06.2024 року о 19-04 год доповіла про поранення двох своїх військовослужбовців, які були госпіталізовані. Так як заміну особового складу більш безпечно проводити в сутінки, а нову групу зібрати не було часу, він прийняв рішення провести заміну негайно (близько 21-00 год) і виставити нову групу вранці 07.06.2024. О 01-30 год 07.06.2024 ним була уточнена у оперативного чергового ЗРД обстановка щодо стану бойових дій по маршруту і в районі ПВ з подальшим інформуванням старшого лейтенанта ОСОБА_3 , який проводив інструктаж нової МВГ, яка мала заступати на ПВ. Після чого ліг спати. На початку 04 год ранку по дзвінку дізнався від останнього про прийняте ним рішення повернути МВГ, яка мала заступити на чергування на ВП по причині аварійної ситуації з автомобілем, яка не дозволяла виставити групу в «сірий» час доби, про що ОСОБА_3 доповів командиру ЗРД ОСОБА_2 . Були дві позиції, які, згідно бойового розпорядження, прикриває від повітряних загроз. ПВ, перекривається також позицією «З…» (далі ПЗ), тобто після вимушеної евакуації групи з ПВ залишалося протиповітряне прикриття від основної ПЗ.

Відповідач в апеляційній скарзі визнає, що ПЗ та ПВ частково перекривали одна одну з бойового чергування з протиповітряної оборони, однак ним не спростовано послідовні твердження позивача, що такі бойові позиції співвідносилися як «основна» та «запасна» відповідно. Ні до матеріалів службового розслідування, ні до суду не долучено візуалізовані схеми, які б могли наглядно спростовувати такі твердження позивача. У суді апеляційної інстанції представник відповідача взагалі ствердив, що відповідне бойове розпорядження було усним.

Відповідачем не доведено, що за обставин описаної бойової обстановки позивач мав обов`язок та можливість, задля збереження життів військовослужбовців МВГ, яка несла чергування на ПВ, двоє з яких отримали бойове ураження та потребувати надання медичної допомоги, отримати згоду (погодження, узгодження) від безпосереднього начальника командира ЗРД ОСОБА_2 , на виведення (евакуацію) всього особового складу МВГ з ПВ.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд першої інстанції вірно констатував, що людський ресурс нашої країни не є безмежним і людське життя не можна оцінити жодним еквівалентом. Тому, під час вирішення питання притягнення до відповідальності особи, яка з врахуванням відповідної бойової обстановки поставила в пріоритеті рятування життя людей, слід більш ретельно та всебічно з`ясовувати і враховувати всі фактичні обставини справи.

І основне.

Самими взаємовиключними обставинами, які встановлені під час службового розслідування та доводами і висновками, які відображенні в Акті: «Заведення нової групи паралельно з евакуацією попередньої не проводили, бо це створило би на позиції скупчення транспорту та особового складу, що неодмінно викликало б ворожий інтерес і як наслідок інтенсивний обстріл, що могло б привести до ще більших втрат.»; «самовільно прийняв рішення про евакуацію всього особового складу з ПВ, хоча і кервався при цьому насамперед необхідністю збереження особового складу»; «Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість Посада-1 ОСОБА_3 та Посада ОСОБА_1 та цілий ряд несприятливих обставин, що виникли до і під час виконання бойового завдання та не дозволили виконати його правильно і без порушень.», повністю спростовано порушення (недотримання) позивачем вимог статей 11, 16, 111, 112 Статуту, статті 4 Дисциплінарного статуту, статті 1.1 Додатку 1 Бойового статуту, які стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що дані норми в повній мірі були дотримані позивачем, оскільки він розрахував бойову обстановку, забезпечив виконання поставленого завдання щодо оборони відповідного об`єкта та керувався при цьому насамперед необхідністю збереження життя особового складу.

Відповідач не здійснив належне розслідування стосовно наявності в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, описаного в матеріалах службового розслідування та оскаржуваному наказі, що призвело до необґрунтованого притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Висновки службового розслідування стосовно порушення позивачем службової дисципліни не є переконливими та доведеними, оскільки не з`ясовані всі фактичні обставини справи, отже висновок не відповідає критеріям обґрунтованості та розсудливості.

Підставою для накладення дисциплінарного стягнення є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях позивача дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Суб`єкт владних повноважень, повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування доказами (висновок Верховного Суду у постанові від 30.09.2020 по справі №640/9717/19).

Щодо пункту 4 Наказу, то треба відзначити таке.

Правовою підставою для позбавлення позивача премії за червень 2024 року є пункт 5 розділу ХVI "Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018 №260 (зареєстровано в МЮУ 26..06.2018 за № 745/32197; далі - Порядок №260), а фактичною підставою стало - накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність.

Відповідно до пунктів 2, 3 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Як встановлено пунктом 2 розділу І Порядку №260 премія належить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу включає поряд із щомісячними основними видами грошового забезпечення (серед них посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років) також і премію у складі інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення пункт 4 розділу І Порядку №260.

За приписами пунктів 3, 8 розділу І Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є, зокрема, штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина), накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення. Щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення виплачується в поточному місяці за минулий. Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Питанню преміювання військовослужбовців присвячений розділ ХVI Порядку №260. Так зокрема, відповідно до пунктів 1-3 розділу ХVI зазначеного Порядку командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби. Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Пунктом 5 цього ж розділу установлено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження у військовому званні на один ступінь, позбавлення військового звання - за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром.

Отже, кожна з наведених у пункті 5 розділу ХVI Порядку №260 обставин є самостійною підставою для позбавлення військовослужбовця премії на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання.

Оскільки, судом першої інстанції визнано протиправним притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, то були всі підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу премії за червень 2024, так як відпали обставини, які спричинили позбавлення позивача такої премії.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 26.05.2025.