Справа № 640/8802/19
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року м. Чернігів Справа № 640/8802/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправними та скасування постанов,

У С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (далі Управління, відповідач), у якому просить визнати протиправними та скасувати постанови відповідача про накладення штрафу від 26.02.2019 №КВ333/1698/АВ/ТД/ФС-133 та №КВ333/1698/АВ/ІП/ФС-134.

Позовні вимоги мотивує тим, що діяльність у закладі громадського харчування в кафе, де проводилась перевірка, здійснюють дві різні господарські одиниці: ТОВ «Бурсательє» та позивач. Господарська діяльність здійснюється в рамках співробітництва на основі договірних відносин сторін. Працівник ОСОБА_2 прийнятий на посаду офіціанта у ТОВ «Бурсательє» і саме з вказаним суб`єктом господарювання, а не з ФОП ОСОБА_1 , перебував у трудових відносинах. Під час обслуговування гостей в закладі та проведення розрахунків стався технічний збій програмного забезпечення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке здійснює автоматизацію системи обліку розрахунків, у зв`язку з чим ОСОБА_2 був помилково авторизований в системі ФОП ОСОБА_1 , а не товариства. Оскільки інспектори офіціанта під час заходу контролю не опитали, він не мав змоги надати вищевказані пояснення. Крім того, позивач вважає, що під час винесення спірних постанов відповідач допустив порушення процедури, встановленої Порядком №509, оскільки не повідомив його про розгляд справи про накладення штрафу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 справу прийнято до провадження.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 13.12.2022 №2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу №640/8802/19 скеровано до Чернігівського окружного адміністративного суду для розгляду по суті.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 27.03.2025 замінено Головне управління Держпраці у Київській області його правонаступником Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці (далі відповідач).

У поданому відзиві (а.с. 70-75) відповідач зазначив про безпідставність наведених позивачем у позовній заяві доводів, у задоволенні позову просив відмовити та пояснив, що під час інспекційного відвідування за адресою ведення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 було встановлено допущення позивачем до роботи гр. ОСОБА_2 без належного оформлення з ним трудових відносин, що є порушенням статті 24 КЗпП України, а також вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413. У зв`язку з викладеним, спірними постановами до позивача застосовано штрафні санкції. При цьому, відповідач зауважив, що у встановлені строки позивачу направлялось повідомлення про виклик на розгляд справи про накладення штрафу, однак конверт повернувся не врученим, з відміткою: інші причини.

Представник позивача подав відповідь на відзив (а.с. 153-155), у якій позовні вимоги підтримав, наполягаючи на їх обґрунтованості.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 в період з 22.06.2015 до 16.12.2020 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис. Основним видом діяльності позивача було 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (а.с. 131-132).

На підставі договору суборенди нежитлового приміщення від 15.05.2018 №15/05/2018, укладеного із ТОВ «БУРСАтельє», позивач здійснювала господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , де розміщувався заклад громадського харчування (а.с. 37-41).

На підставі направлення від 07.02.2019 №333, відповідно до статті 259 КЗпП України, частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295, посадовими особами Управління здійснено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення господарської діяльності, за результатом якого складено акт від 08.02.2019 №КВ333/1698/АВ (а.с. 14, 17-21).

Відповідно до змісту вищевказаного акту було встановлено допуск ФОП ОСОБА_1 до роботи гр. ОСОБА_2 , який займає посаду офіціанта без належного оформлення трудових відносин відповідно до діючого законодавства України, що є порушенням гарантій і прав громадян на працю, соціальне страхування та пенсійне забезпечення.

Позивач із вказаними висновками не погодився та подав на них заперечення (а.с. 22-23).

Листом від 25.02.2019 відповідач повідомив, що вказані заперечення будуть враховані під час розгляду справи про накладення штрафу (а.с. 24-25).

26.02.2019 за наслідками розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування від 08.02.2019 №КВ333/1698/АВ, уповноваженою особою прийнято постанови про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за порушення вимог частини першої статті 21 та частини третьої статті 24 КЗпП України:

№КВ333/1698/АВ/ТД/ФС-133 у розмірі 125 190,00 грн. на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України (а.с. 31-32);

№КВ333/1698/АВ/ІП/ФС-134 у розмірі 4173,00 грн. на підставі абзацу 8 частини другої статті 265 КЗпП України (а.с. 33-34).

Вважаючи вказані постанови про накладення штрафу протиправними, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Згідно частини 4 статті 2 Закону України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі Закон №877, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції, та здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.

Статтею 16 вказаної Конвенції передбачено, що інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок №295, чинний на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (далі органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження).

Згідно з пунктом 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі виконавчі органи рад).

Інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту (підпункти 2, 3 пункту 5 Порядку № 295).

Судом встановлено, що 07.02.2019 Управлінням проведено інспекційне відвідування позивача за місцем здійснення ним господарської діяльності, в результаті якого встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, а саме: вимог статей 43, 46 Конституції України, частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці», статей 21-24, 94-97, 253, 254, 256 КЗпП України щодо допуску до роботи гр. ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин відповідно до діючого законодавства.

Наведене стало підставою для накладення на ФОП ОСОБА_1 спірними постановами штрафних санкцій.

Однак, суд, проаналізувавши матеріали справи, вважає такі висновки контролюючого органу необґрунтованими, враховуючи таке.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Як зазначено у статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями частин 1-3 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Статтею 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників» визначено, що працівником є фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації незалежно від форми власності та виду діяльності або у фізичної особи, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про зайнятість населення» робочим місцем є місце (приміщення), на якому працівник постійно чи тимчасово перебуває в процесі трудової діяльності і яке визначене, зокрема на підставі трудового договору (контракту).

Заробітною платою, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, з наведених норм чинного законодавства України вбачається, що трудові відносини між працівником і роботодавцем виникають на підставі укладеного між ними трудового договору, за яким працівник зобов`язаний виконувати роботу, визначену договором, дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець, у свою чергу, зобов`язаний виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати необхідні для виконання роботи умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З боку роботодавця трудовий договір з працівником укладає власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізична особа підприємець.

У свою чергу, про фактичний допуск працівника до роботи на підприємстві може свідчити виконання працівником за наказом власника або уповноваженого ним органу певної роботи на цьому підприємстві; дотримання працівником внутрішнього трудового розпорядку даного підприємства; наявність у працівника робочого місця на цьому підприємстві; отримання працівником від власника або уповноваженого ним органу заробітної плати в обумовленому між ними розмірі.

Відповідальність за порушення законодавства про працю регламентована статтею 265 КЗпП України за правилами якої юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Судом встановлено, що висновок про допущення позивачем до роботи гр. ОСОБА_2 без укладення трудового договору ґрунтується на тому, що вказаний громадянин, виконуючи обов`язки офіціанта за адресою здійснення ФОП ОСОБА_1 господарської діяльності, обслуговував клієнтів закладу та здійснював розрахунки із споживачами, на підтвердження чого Управління надало рахунок (а.с. 85).

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи у закладі громадського харчування за адресою: АДРЕСА_1 (кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 »), згідно з Договором від 15.05.2018 №15/05/2018 про співпрацю, одночасно здійснювали надання послуг громадського харчування дві господарські одиниці: ТОВ «Бурсательє» та ФОП ОСОБА_1 (а.с. 43-47).

Відповідно до пункту 2.1 Договору для досягнення мети, вказаної у пункті 1.1 цього договору, сторони домовились сприяти один одному у здійсненні господарської діяльності.

Пунктом 2.2 Договору установлено, що ФОП ОСОБА_1 надає право найманим співробітникам ТОВ «Бурсательє» здійснювати продаж страв ФОП ОСОБА_1 з метою обслуговування відвідувачів кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », із спільним використанням програмного забезпечення «Iiko».

Наданими суду доказами, а саме: наказом від 22.10.2018 №76-к та повідомленням від 19.10.2018 про прийняття працівника на роботу (а.с. 35, 36) підтверджується, що гр. ОСОБА_2 з 22.10.2018 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Бурсательє» та займає посаду офіціанта відділу обслуговування напоями.

Відповідно до довідки №0702/19, складеної ТОВ «Бурсательє», 07.02.2019 у закладі громадського харчування за адресою: АДРЕСА_1 (кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») відбувся технічний збій програмного забезпечення «Iiko», яке, зокрема, здійснює автоматизацію системи обліку рахунків, у зв`язку з чим програма помилково авторизувала офіціанта ОСОБА_2 , співробітника товариства, в системі ФОП ОСОБА_1 , яка також провадить господарську діяльність за вищевказаною адресою та спільно з ТОВ «Бурсательє» використовує програмне забезпечення «Iiko» (а.с. 42).

Враховуючи наведене, суд погоджується з позицією позивача, що відповідач не надав будь-які належні, допустимі та достатні докази того, що гр. ОСОБА_2 був допущений до роботи ФОП ОСОБА_1 без укладення трудового договору. Відсутні докази того, що він виконував у цей період за наказом позивача певну роботу; дотримувався внутрішнього трудового розпорядку; отримував від ФОП ОСОБА_1 заробітну плату в обумовленому між ними розмірі, позаяк гр. ОСОБА_2 був найманим працівником ТОВ «Бурсательє».

Крім того, суд звертає увагу, що чинне законодавство України спрямоване в першу чергу на захист передбачених Конституцією України гарантій і прав громадян на працю, їх соціальне страхування та пенсійне забезпечення, для реалізації ними прав та користування трудовими гарантіями і свободами.

Разом з тим, наданими суду доказами підтверджується, що гр. ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, відповідно його гарантії і права на працю, передбачені вищевказаними нормативно-правовими актами не порушувались.

Згідно з статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи та надані докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх рішень, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі.

Ухвалюючи дане судове рішення суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58), «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати постанови Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими особами від 26.02.2019 №КВ333/1698/АВ/ТД/ФС-133 та №КВ333/1698/АВ/ІП/ФС-134.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 293 (одна тисяча двісті дев`яносто три) грн. 63 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 травня 2025 року.

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці (, вул. Вавилових, 10, м. Київ, 04060).

Суддя С.В. Бородавкіна