Справа № 160/23582/24
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
29.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром з урахуванням висновків викладених у рішенні Другого сенату Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/24 від 20.03.2024;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію без обмеження максимальним розміром з урахуванням висновків викладених у рішенні Другого сенату Конституційного Суду України № 2-р(ІІ)/24 від 20.03.2024, з 01.04.2024.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що позивач має статус особи з інвалідністю, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) та отримує пенсію по інвалідності ІІ групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в розмірі відшкодування фактичних збитків (80%), призначену відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ), при цьому, з урахуванням приписів ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VІ (далі Закон №3668-VІ) та першого речення частини 3 статті 67 Закону №796-ХІІ, розмір пенсії позивача обмежено максимальним розміром десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, проте, рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(ІІ)/2024 визнано неконституційними положення ст.2 Закону №3668-VІ в частині, що поширюють свою дію на Закон №796-ХІІ та припис першого речення частини третьої статті 67 Закону №796-ХІІ, у зв`язку із чим ці норми втратили чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 20.03.2024р., відтак відповідач безпідставно обмежив пенсію позивача максимальним розміром з 01.04.2024р.
04.10.2024р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останнім висловлено позицію, аналогічну викладеній у позовній заяві, та додатково зауважено на помилковість доводів відповідача відносно того, що розмір пенсійної виплати позивача не перевищує десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, оскільки розмір пенсії позивача згідно з розпорядженням органу Пенсійного фонду складає: основний розмір пенсії - 22 829, 39 грн, підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни 2 групи (40%) - 944,40 грн, цільова допомога інвалідам війни 2 групи 50 грн, додаткова пенсія інвалідам 2 групи з числа ліквідаторів ЧАЕС - 379,60 грн, та повинна складати 24 203,39 грн, натомість розмір пенсії з надбавками виплачується у розмірі 22 039, 95 грн.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має статус особи з інвалідністю (ІІ група інвалідності), яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Дніпропетровською обласною державною адміністрацією 28.01.2021р.
Також відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого УПСЗН АНД райради 11.01.2021р., ОСОБА_1 безстроково є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
Позивач отримує пенсію по інвалідності ІІ групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в розмірі відшкодування фактичних збитків (80%), призначену відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ), яка обчислена у розмірі відповідно до ст.54 Закону №796-ХІІ.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №606260 від 11.01.2021р. позивачеві з 05.01.2021р. встановлена безстроково ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №057887 від 01.11.2021р. ступінь втрати професійної працездатності позивача у відсотках становить 80% з 01.11.2021р. безстроково.
20.03.2024 року Конституційним Судом України прийнято рішення №2-р(II)/2024 у справі №3-123/2023(229/23), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), припис статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII зі змінами.
26.07.2024р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 у справі №3-123/2023(229/23), просив перерахувати його пенсію по інвалідності II групи без обмеження максимальним розміром - десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо обмеження розміру пенсії позивача максимальним розміром, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції України.
Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Обмеження максимального розміру пенсії вперше були введені в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08.07.2011р. (далі - Закон №3668-VI), який набрав чинності 01.10.2011р.
За змістом приписів статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України: "Про державну службу"; "Про прокуратуру"; "Про статус народного депутата України"; "Про Національний банк України"; "Про Кабінет Міністрів України"; "Про дипломатичну службу"; "Про службу в органах місцевого самоврядування"; "Про судову експертизу"; "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів"; "Про наукову і науково-технічну діяльність"; "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; "Про пенсійне забезпечення"; "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Підпунктом 6 пункту 6 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №3668-VI внесено зміни, зокрема, до статті 67 Закону №796-XII, а саме: частину третю цієї статті викладено в новій редакції, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, установлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Таким чином, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону №3668-VІ, зокрема, Закону №796-ХІІ, та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений цим Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.
Разом з тим, 20.03.2024р. Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р(II)/2024 у справі №3-123/2023(229/23), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), припис статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII зі змінами.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 припис статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII зі змінами, визнані неконституційними, утрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У рішенні від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 Конституційний Суд України дійшов висновку, що запроваджене обмеження максимального розміру пенсії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, призвело до порушення сутності конституційних гарантій щодо забезпечення соціального захисту цих осіб, що є порушенням зобов`язань держави, які випливають зі змісту статей 3, 16, 50 Конституції України в їх взаємозв`язку.
Наведене свідчить про те, що приписи статті 2 Закону №3668-VI, першого речення частини третьої статті 67 Закону №796-XII, що обмежують максимальний розмір пенсії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не відповідають статтям 1, 3, 16, частині третій статті 22, частині першій статті 50 Конституції України.
Як вказано вище, згідно з пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 означені приписи Закону №3668-VI та Закону №796-XII втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення.
Згідно з частиною 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Позиція Верховного Суду щодо застосування цієї норми Конституції України, сформована, зокрема, у постановах від 09 листопада 2018 року у справі №747/1151/16-а, від 27 листопада 2018 року у справі №537/2348/16-а, від 11 грудня 2018 року у справі №826/7385/16, від 22 січня 2019 року у справі №826/562/16, від 25 квітня 2019 року у справі №826/3169/16, від 31 липня 2019 року у справі №826/3432/16, від 30 березня 2021 року у справі №620/614/20, від 25 листопада 2021 року у справі №200/941/20-а та від 27 вересня 2023 року у справі №260/1656/22, та полягає в тому, що правова позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності певної норми Закону, у розглядуваному випадку приписів статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII зі змінами, має пряму дію у часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, тобто у цьому випадку після ухвалення рішення від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024, а саме: з 21 березня 2024 року.
Аналогічні за змістом положення щодо строку втрати чинності актом (його окремими положеннями) містяться у частині першій статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII.
Таким чином, враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024, з 21 березня 2024 року правові підстави обмежувати пенсію позивача максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність) у відповідача відсутні.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що, починаючи саме з 21.03.2024р. (а не з 01.04.2024р., як помилково зазначив позивач) дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром є протиправними, а, відтак, позовні вимоги у відповідній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, з урахуванням зміни дати, з якої така пенсія підлягає нарахуванню та виплаті без обмеження максимальним розміром.
Щодо доводів відповідача, викладених у листі, наданому на звернення позивача про перерахунок пенсії з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024, відносно того, що станом на 01.03.2024р. розмір пенсії позивача було обчислено правильно та з урахуванням чинного на той час правового регулювання, суд зазначає, що, як свідчать матеріали справи, спірним у цій справі є правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві пенсії із застосуванням обмеження максимальним розміром після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення, а не з 01.03.2024р., отже, нездійснення відповідачем перерахунку пенсії позивача, починаючи з 21.03.2024р., жодним чином не може позбавляти особу права на отримання пенсії без обмеження максимальним розміром, з огляду на рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2024.
Разом з цим, з метою відновлення порушеного права позивача на належне пенсійне забезпечення, керуючись приписами ч.2 ст.9 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, при цьому суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а також враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог і зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити саме з 21 березня 2024 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024, а також раніше виплачених сум, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права позивача у даному випадку є належним та це необхідне для ефективного захисту цього порушеного права.
Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На переконання суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на момент розгляду справи, не надав суду достатніх, беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його дії, що оскаржуються, та не довів правомірність і обґрунтованість своїх дій. Натомість, факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.
Враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п. п. 9, 10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо обмеження з 21 березня 2024 року пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова