Справа № 460/27732/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/27732/23 пров. № А/857/23258/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та ОСОБА_1 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Поліщук О.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) в Рівненській області, ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Дніпропетровській області щодо незарахування йому стажу за період з 09.08.1984 по 24.10.1984 та періодів трудової діяльності з 20.10.1992 по 21.07.2020, визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Дніпропетровській області №65 від 31.05.2023 про відмову у призначенні йому пенсії, зобов`язати ГУ ПФУ у Дніпропетровській області зарахувати йому до страхового стажу стаж трудової діяльності з 09.08.1984 по 24.10.1984 та періодів стажу трудової діяльності з 20.10.1992 по 21.07.2020 та повторно розглянути заяву позивача від 23.05.2023 про призначення пенсії та прийняти рішення у встановленому порядку, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки, зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до його страхового стажу період трудової діяльності з 09.08.1984 по 24.10.1984 та періодів стажу трудової діяльності з 20.10.1992 по 21.07.2020 та повторно розглянути заяву позивача від 23.05.2023 про призначення пенсії та прийняти рішення у встановленому порядку, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, визнано протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №65 від 31.05.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796) в частині незарахування до страхового стажу періоду роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984 та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просять його скасувати та прийняти постанову.

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що станом на 22.07.2024 в інформаційній базі ГУ ПФУ у Рівненській області відсутні відомості щодо сплати страхових внесків фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 1992 року по 2003 рік. 31.05.2023 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області прийнято рішення №65 про відмову у призначенні пенсії позивачу, відповідно до якого до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, оскільки печатка при звільненні не ідентифікує назву підприємства та період підприємницької діяльності з 1992 по 2003 роки у зв`язку з тим, що не надано довідку про сплату внесків. Відтак просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

ОСОБА_1 в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції переклав відповідальність державних органів на громадянина, який не в змозі отримати від ГУ ДПС у Рівненській області довідку про сплату внесків у зв`язку з наказом Міністерства Юстиції України №578/5 від 12.04.2012 та діями ГУ ДПС у Рівненській області (знищення відповідних відомостей у зв`язку з закінченням строку зберігання (5 років). Відтак просить задовольнити його позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ ПФУ в Дніпропетровській області просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 05.01.1994 Рівненською обласною державною адміністрацією.

Довідкою, виданою Рокитнівською селищною радою Рівненської області № 2589 від 28.11.2023 стверджується, що позивач постійно проживає та зареєстрований з 26.04.1986 по 15.11.1990 та з 16.04.1994 по даний час (дата видачі довідки 28.11.2023) в с. Масевичі, Сарненського району, Рівненської області, територія якого відноситься до зони гарантованого добровільного відселення згідно постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991.

Згідно довідки Рокитнівської селищної ради Рівненської області № 10-08/1611 від 05.12.2022, позивач з 06.02.1991 по 08.06.1994 зареєстрований за місцем проживання в смт. Рокитне, Сарненського району, Рівненської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно довідки ГУ ДПС у Рівненській області №11050/6/17-00-24-08-06 від 16.11.2022 позивач перебував на обліку в Рокитнівській ДПІ ГУ ДПС у Рівненській області, як платник податків за основним місцем обліку з 20.10.1992 по 21.07.2020.

Відповідно до довідки ГУ ДПС у Рівненській області №10180/5/17-00-24-08-05 від 26.07.2024 інформація щодо системи оподаткування за період з 1992 по 2003 роки відсутня, оскільки згідно п.291, 292 наказу Міністерства Юстиції України №578/5 від 12.04.2012, термін зберігання облікових справ та особових рахунків платника податків складає 05 років.

Відповідно до заяви ГУ ПФУ в Рівненській області від 26.07.2024, ОСОБА_1 зареєстрований в органах ПФУ як суб`єкт підприємницької діяльності з 20.10.1992. При цьому, станом на 22.07.2024 в інформаційній базі ГУ ПФУ в Рівненській області відсутні відомості щодо сплати страхових внесків ФОП ОСОБА_1 за період з 1992 по 2003 рік.

23.05.2023 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону №796, яка за принципом екстериторіальності була передана до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

31.05.2023 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області було прийнято оспорюване рішення, відповідно до якого до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, оскільки печатка при звільненні не ідентифікує назву підприємства та період підприємницької діяльності з 1992 по 2003 роки у зв`язку з тим, що не надано довідку про сплату внесків. Відтак, з урахуванням поданих документів, страховий стаж позивача становить 12 років 04 місяці 26 днів.

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення є протиправним в частині незарахування до страхового стажу періоду роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, а відтак підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону №796.

Згідно ст.49 Закону №796, пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

У пункті 2 частини першої статті 55 Закону №796 зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (частина друга статті 55 Закону №796).

Відтак, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна робота у зазначеній зоні дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 1 рік за кожні 2 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії не може перевищувати 6 років.

За змістом оспорюваного рішення, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не заперечується факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 більше трьох років, що дає йому право на зменшення пенсійного віку, зокрема, на 6 років.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років ; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Отже, для осіб, які набули право на зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796 призначається пенсія за умови : досягнення віку 60 - 6 = 54 роки; наявності страхового стажу 26 (з урахуванням набуття права на пенсію у 2019 році, зважаючи на вік позивача) - 6 = 20 років.

Абзацом 1 статті 55 Закону №796 передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Вважаючи наявним необхідного страхового стажу, позивач 23.05.2023 звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796.

Обчислений відповідачами страховий стаж позивача складає 12 років 04 місяці 26 днів.

Як вважають Пенсійні органи, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, оскільки печатка при звільненні не ідентифікує назву підприємства та період провадження підприємницької діяльності з 1992 по 2003 роки, так як не надано довідки про сплату внесків.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону № 1058-IV).

Згідно частини другої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відтак, страховий стаж отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону № 1058-IV.

Період до 1 січня 2004 року обчислення трудового стажу здійснювалося згідно зі статтями 56-63 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII).

Згідно ч.1 ст.56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст.62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Згідно пункту 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області до страхового стажу позивача не врахувало період роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, оскільки печатка при звільненні не ідентифікує назву підприємства. Станом на час ведення трудової книжки позивача та внесення спірних записів діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою ДК СРСР по праці і соціальним питанням №162 від 20.06.1974 (далі - Інструкція № 162), пункти якої містять положення, подібні положенням пункту Інструкції № 58.

Згідно пункту 1.4 Інструкції № 162, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до п. 1 Порядку № 656, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно пункту 2.3 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно п. 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Пунктом 18 Порядку № 656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації здійснено з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 127/9055/17.

Згідно записів № 2-4 трудової книжки серії НОМЕР_2 , дата заповнення 08.08.1984, ОСОБА_1 з 09.08.1984 по 24.10.1984 працював електромонтером зв`язку (5 розряд). Суд звертає увагу, що запис № 4 трудової книжки позивача про звільнення містить відповідну печатку.

Записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Тому, суд вважає, що відсутні підстави для їх неврахування при визначенні періоду страхового стажу позивача.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, наведені посилання відповідача є недостатніми для відмови у зарахуванні спірного стажу, оскільки трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу за вказані періоди, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи.

Відтак, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправно не зарахувало страхового стажу позивача період його роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984.

Згідно оспорюваного рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області до страхового стажу позивача не зараховано періоди підприємницької діяльності за 1992-2003 роки, оскільки відсутня довідка про сплату внесків.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку : з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Підприємці при досягненні пенсійного віку мають право на призначення пенсії за віком, проте, зарахування підприємницької діяльності до страхового стажу залежить, зокрема, від того, яку систему оподаткування використовував підприємець до виходу на пенсію, а також від факту підтвердження сплати страхових внесків.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Постановою Правління Пенсійного Фонду України №22-1 від 25.11.2005 було затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1).

Пунктом 1.1 Порядку № 22-1 визначено, що заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема документи про стаж, що визначені Порядком №637.

Пунктом 4 Порядку № 637 передбачено, що періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності, за певних умов, а саме : до 01.05.1993 час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків; з 01.01.1998 по 31.12.2003 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців при підтвердженні цього статусу довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та застосування спрощеної системи оподаткування чи сплати фіксованого податку, або спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, або довідкою, виданою податковою інспекцією про перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності із зазначенням системи оподаткування та інформації про сплату податку; тобто особа має підтвердити статус підприємця і обрану систему обліку і звітності (через сплату єдиного податку, фіксованого податку), або сплату страхових внесків; з 01.01.2004 по 31.12.2017 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

З 01.05.1993 для осіб, які обрали загальний спосіб оподаткування, період провадження підприємницької діяльності до 01.07.2000 зараховується до страхового стажу за умови надання особою документів про сплату страхових внесків, а з 01.07.2000 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням загальної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності з 21.10.1992.

Апеляційним судом встановлено, що позивач з 20.10.1992 по 21.07.2020 перебував на обліку в Рокитнівській ДПІ ГУ ДПС у Рівненській області як ФОП, що підтверджується листом ГУ ДПС у Рівненській області №10180/5/17-00-24-08-08 від 26.07.2024.

Зазначеним листом, ГУ ДПС у Рівненській області повідомило представнику позивача про неможливість надання інформації про обрану позивачем систему оподаткування за період з 1992 по 2003 роки, оскільки згідно пункту 291 та 292 наказу Міністерства Юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 «Про затвердження переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів» із змінами та доповненнями, термін зберігання облікових справ та особових та зареєстрованого Міністерством юстиції України як нормативно-правовий акт 17.04.2012 за № 571/20884 (строк зберігання документів, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, становить 5 (п`ять) років).

Долучені позивачем докази, зокрема лист ГУ ДПС у Рівненській області №11050/6/817-00-24-08-06 від 16.11.2022 та витяг Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є підтвердженням права на здійснення позивачем підприємницької діяльності в конкретні періоди, однак такі документи не підтверджують факт сплати страхових внесків, облік яких ведеться пенсійним органом. Сам лише факт реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем без підтвердження сплати ним відповідних внесків не може бути достатньою підставою для зарахування позивачу до його страхового стажу періоду підприємницької діяльності.

Зважаючи на відсутність у пенсійного органу відомостей про сплату страхових внесків позивачем як фізичною особою-підприємцем, та неподання жодних доказів на підтвердження такої сплати позивачем ні до пенсійного органу із заявою про перерахунок, ні до суду, підстави для зарахування періоду з 1992 по 2003 рік до страхового стажу позивача відсутні.

Стосовно зарахування до страхового стажу періоду провадження підприємницькою діяльністю з 2003 року по 21.07.2020 суд зазначає, що такий період не був предметом розгляду при вирішенні питання призначення пенсії за заявою позивача від 23.05.2023 та не зазначався відповідачем-2 як підстава для відмови у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак суд позбавлений можливості перевірити правильність його зарахування/незарахування.

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправно не зарахувало страхового стажу позивача період його роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, що є підставою для зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 вищезазначений період роботи.

Таким чином, оспорюване рішення є протиправним в частині незарахування до страхового стажу періоду роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, а відтак підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи висновок суду про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 09.08.1984 по 24.10.1984, загальний страховий стаж останнього для визначення права на призначення пенсії становить менше ніж визначений законодавством мінімум, чого в силу вимог частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV та статті 55 Закону № 796-ХІІ недостатньо для прийняття рішення щодо призначення позивачу пенсії за віком.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року по справі №460/27732/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук