Справа № 300/3312/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 травня 2025 року

м. Київ

справа №300/3312/24

адміністративне провадження № К/990/19585/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу адвоката Стригунова Івана Ярославовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі №300/3312/24 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, у якому просив:

- визнати протиправними дії Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві щодо відмови 04 квітня 2024 року ОСОБА_1 у проведенні перереєстрації транспортного засобу Porsche Сayenne VIN-код НОМЕР_1 , 2008 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , купленого відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02 квітня 2024 року, причини та підстави якої викладено у листі відповідача за №31/26-Д-1157 від 10 квітня 2024 року;

- зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві провести перереєстрацію транспортного засобу Porsche Сayenne VIN-код НОМЕР_1 , 2008 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , з видачою свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерних знаків.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними матеріалами.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року, у позові відмовлено.

Своє рішення суди попередніх інстанцій мотивували тим, що відповідно до положень Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 серпня 1998 року №1388 (далі- Порядок №1388) та Порядку реєстрації фізичних та юридичних осіб у системі керування чергою для отримання послуг, які надаються територіальними сервісними центрами МВС та Експертною службою МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 листопада 2020 року №777 (далі - Порядок № 777), державна реєстрація транспортних засобів проводиться виключно на підставі подання заяви та за умови надання власниками транспортних засобів, зокрема, документів, які підтверджують правомірність їх придбання, отримання, ввезення, митного оформлення, а також відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху. Після перевірки наданих документів та/або відомостей на заяві власника транспортного засобу уповноваженою особою сервісного центру МВС робиться відповідний напис про таку перевірку, що засвідчується підписом уповноваженої особи сервісного центру МВС із зазначенням прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) і дати (крім випадків подання заяви в електронній формі через електронний кабінет водія або засобами Порталу Дія). У випадку звернення особи, яка перебуває в розшуку, або особи, уповноваженої діяти від її імені, реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу не здійснюється, а працівник сервісного центру МВС невідкладно інформує про виявлення такого факту Національну поліцію.

Суди також звернули увагу, що процедура подання заяви передбачає обов`язкову реєстрацію в системі керування чергою для отримання такої послуги у ТСЦ МВС, в тому числі, за допомогою онлайн-сервісу, та явку суб`єкта звернення у визначені в талоні про реєстрацію в системі керування чергою день та час. Після явки суб`єкта звернення до робочого місця, за яким надаватиметься послуга, у разі виявлення передбачених законодавством підстав для відмови в наданні такому суб`єкту звернення послуги адміністратором ТСЦ МВС або працівником Експертної служби МВС здійснюється скасування номера реєстрації в системі керування чергою. Такі відомості адміністратором ТСЦ МВС або працівником Експертної служби МВС вносяться до системи керування чергою.

Окрім цього, суди звернули увагу, що відповідно до пункту 16 Розділу ІІ Порядку №777, скасування реєстрації в системі керування чергою може бути здійснено: автоматично (у разі неявки суб`єкта звернення протягом трьох хвилин із моменту першого запрошення до робочого місця, за яким надаватиметься послуга); адміністратором ТСЦ МВС або працівником Експертної служби МВС (у разі виявлення передбачених законодавством підстав для відмови в наданні такому суб`єкту звернення послуги); суб`єктом звернення - за допомогою онлайн-сервісу, засобами електронного кабінету водія або засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія), - не пізніше ніж за дві години до дати та часу, зазначених у талоні.

Суди обох інстанцій дослідили наявний в матеріалах справи знімок екрану персонального комп`ютера/планшета/смартфона ("screenshot", "скриншот") з відкритої (публічної) мережі Інтернет, а саме офіційного веб-сайту Головного сервісного центру МВС (https://hsc.gov.ua/), з якого встановили, що ОСОБА_1 , скориставшись системою керування електронної черги для отримання послуг в територіальному сервісному центрі МВС, отримав талон за №468 про реєстрацію, призначений на 04 квітня 2024 року о 10 год. 28 хв. у територіальному сервісному центрі МВС №8041 за адресою м. Київ, вул. Перемоги, 20 для отримання послуги "Реєстраційні дії з транспортними засобами", закріпленої за транспортним засобом з номерним знаком " НОМЕР_2 ". На цьому скриншоті відображено, що статус запису позивача "скасовано".

Позивач наполягав, що він особисто з`явився у визначений в талоні про реєстрацію час та день до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, але йому відмовили в обслуговуванні та адміністратор ТСЦ МВС скасував його реєстрацію вручну опісля виявлення передбачених законодавством підстав для відмови у наданні означеної послуги.

Проте, ці доводи суди попередніх інстанцій визнали непідтвердженими. Суди зазначили, що в матеріалах справи відсутні копії відповідної заяви ОСОБА_1 від 04 квітня 2024 року, а також доказів накладення на неї запису про проведення відповідної перевірки уповноваженими особами сервісного центру МВС , як і скасування реєстрації разом із внесенням до заяви відомостей щодо підстав відмови в наданні послуг суб`єкту звернення.

Додатково суди зазначили, що відповідно до витягу з ЄДРТЗ, станом на 13 червня 2024 року, сформованого по транспортному засобу Porsche Сayenne VIN-код НОМЕР_1 , 2008 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , відомості щодо формування та реєстрації уповноваженими працівниками РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві програмними засобами ведення ЄДРТЗ заяви позивача про проведення реєстраційних дій, з присвоєнням реєстраційного номера та фіксуванням дати і часу реєстрації такої заяви не значаться.

Водночас суди попередніх інстанцій звернули увагу на передбачену Порядком №777 можливість альтернативного скасування талону про реєстрацію в системі керування чергою.

При цьому суди попередніх інстанцій зазначили, що лист Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 10 квітня 2024 року № 31/26-Д-1157, який оскаржує позивач як відмову у проведенні реєстраційної операції, не є відмовою у проведенні 04 квітня 2024 року перереєстрації транспортного засобу, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався до ТСЦ МВС в м. Києві у період 02 квітня 2024 року по 04 квітня 2024 року для перереєстрації транспортного засобу, а є лише результатом розгляду його звернення від 04 квітня 2024 року та надання інформації щодо можливих причин для відмови ОСОБА_1 у проведенні державної перереєстрації транспортного засобу.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що за відсутністю акту волевиявлення позивача у формі заяви про проведення реєстраційних дій, у відповідача не виникло обов`язку здійснювати реєстраційні дії.

07 травня 2025 року адвокат Стригунов Іван Ярославович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі №300/3312/24.

Заявник, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить переглянути оскаржені судові рішення, скасувати їх та задовольнити позов.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.

За правилами частини першої статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

Тож, наразі у касаційній скарзі відповідач ставить питання про скасування судових рішень, які, за загальним правилом, не підлягають касаційному перегляду.

Верховний Суд неодноразово повторював, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України визначено перелік випадків, наявність принаймні одного з яких у певній конкретно взятій ситуації, якщо скаржник наведе достатньо переконливі мотиви, касаційний суд може розцінити як виняток із передбаченого цією ж нормою загального правила.

Доведення зазначених випадків та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник посилається про наявність обставин, наведених у підпункті «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначаючи, що наразі в Україні з урахуванням повномасштабної військової агресії рф згідно з Реєстром осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у розшуку перебувають понад 70 тисяч осіб, частина з яких володіє майном, відповідно скаржник вважає актуальним питання дотримання та реалізації прав власності вказаної категорії осіб, законності їх обмежень.

Тут варто зауважити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Водночас, колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

Суд вважає, що наведені заявником у касаційні скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому посилання скаржника на загальну кількість осіб, які перебувають у розшуку як зниклі безвісти, зокрема у зв`язку з військовою агресією, не може свідчити про фундаментальне значення саме цієї справи для правозастосовчої практики. Існування значеної кількості осіб у певному правовому статусі саме по собі не створює нової правової проблеми, яка вимагала б формування уніфікованого підходу щодо її вирішення. Для цього необхідна наявність реальної юридичної невизначеності, відсутності сталої практики, або виявлення суперечностей між підходами судів різних інстанції при вирішенні аналогічних правових ситуацій.

Натомість скаржник не навів прикладів судових справ, у яких було б відмовлено у державній реєстрації транспортного засобу з підстав розшуку попереднього власника як зниклої безвісти особи, не обґрунтував існування значної кількості подібних спорів або відсутності єдності в підходах до їх вирішення, а отже, не довів наявності правової проблематики системного та охоплюючого характеру, що виходила б за межі індивідуального випадку.

В світлі мотивів заявника слід врахувати, що суди попередніх інстанцій, аналізуючи посилання позивача на те, що відмова у перереєстрації транспортного засобу була зумовлена результатами перевірки, проведеної відповідно до пункту 15 Порядку №1388, а саме встановленням обставин оголошення попереднього власника транспортного засобу зниклим безвісти, їх відхилили, оскільки позивачем не було доведено факту подання відповідної заяви для здійснення перереєстрації транспортного засобу, що є обов`язковою умовою для вчинення відповідних реєстраційних дій.

Отже, у розглядуваному випадку скаржник не навів обставин, які б свідчили, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також не виділив особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Натомість аргументи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судами попередніх інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконними.

Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Крім того, правилами пункту 4 частини другої статті 330 КАС України встановлено, що в касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній відсутнє посилання на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень та не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи, цитування норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Аргументи скаржника, наведені у касаційній скарзі, про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права фактично зводяться до незгоди із висновком судів попередніх інстанцій щодо застосування норм чинного законодавства, що не може вважатися належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене, а також ураховуючи відхилення Верховним Судом зазначених заявником виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які є передумовою для перевірки вмотивованості підстав касаційного оскарження цих рішень, встановлених пунктами 1, 2, 3, 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Стригунова Івана Ярославовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі №300/3312/24 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк

Л.О. Єресько

В.М. Соколов,

Судді Верховного Суду