Справа № 600/5770/24-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/5770/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення про звільнення та не видачу наказу про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами (у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитину за рішенням суду);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами (у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитину за рішенням суду), про що видати відповідний наказ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу та звернувся до відповідача із рапортом на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Позивач зазначає, що факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років підтверджується рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у задоволенні його рапорту. З вказаних підстав позивач просив суд задовольнити позов.

Відповідач заперечував проти позову та вказав, що вказана у рапорті позивача підстава для звільнення з військової служби (на підставі пункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років), була актуальна у редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» станом на 04.05.2024, до внесення відповідних змін, та станом на момент звернення із відповідним рапортом була відсутня в Законі. Таким чином, позивач фактично у своєму рапорті просив звільнити його за неіснуючою у статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підставою для звільнення з військової служби. Також відповідач вказав, що при прийнятті рішення Першотравневим районним судом м. Чернівці у справі № 725/1647/24 від 02.04.2024 не були встановлені обставини, що ОСОБА_2 (мати) визнана безвісно відсутньою, або оголошена померлою, чи позбавлена батьківських прав, або документів про її відбування покарання у місцях позбавлення волі, чи долучено договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків для матері, яка проживає окремо від дитини. У військової частини були наявні сумніви, щодо спільного проживання позивача з його малолітнім сином з 27.02.2022 та відповідно його самостійне виховання виключно позивачем, оскільки він проходить військову службу з 27.02.2022 та фізично не міг (за виключенням перебування у відпустці) проживати із своїм малолітнім сином (11 років) та самостійно здійснювати його виховання, адже весь цей час проходив військову службу. На підставі вищенаведеного, відповідач вважає, що позивачем до рапорту про звільнення з військової служби не було долучено належних документів (доказів), які свідчать про наявність у нього підстав для звільнення на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". З вказаних підстав, поданий позивачем рапорт було правомірно не погоджено та залишено без реалізації.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 17.12.2024 року адміністративний позов залишено без руху. 24.12.2024 року позивачем виправлено недоліки адміністративного позову та обґрунтовано дотримання місячного строку звернення до суду з даним позовом, у зв`язку із чим судом відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач проходить військову службу з 27.02.2022 р. та подав рапорт (вх. №2380 від 25.09.2024 р.) на звільнення з військової служби, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю самостійного виховання дитини віком до 18 років (на підставі пункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), на підтвердження чого було додано копії: паспорта та РНОКПП військовослужбовця, свідоцтва про народження сина серії НОМЕР_2 , рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. по справі № 725/1647/24, а також витяг з Реєстру територіальної громади щодо місця проживання військовослужбовця». (а.с. 6-8, 37).

Згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24 встановлено факт самостійного виховання та повного фінансового утримання батьком ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_3 . (а.с. 8-9).

Рапорт позивача зареєстрований 25.09.2024 р., залишено без реалізації та не погоджено командиром Військової частини НОМЕР_1 . (а.с. 36).

Відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 р. повідомлено, що за результатами розгляду рапорту позивача командуванням військової частини позитивного рішення не було прийнято. (а.с. 11).

Мотивувальна частина

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд перевіряє дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийняття оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону №2232-XII розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, у редакції, яка діяла станом на 04.05.2024 р., було визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно з пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, у редакції, яка діє з 18.05.2024 р., визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 06 серпня 2024 року № 531 (далі Порядок) рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Так, відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку у випадку, якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Позивач подав до відповідача рапорт (вх№2380 від 25.09.2024 р.) на звільнення з військової служби, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю самостійного виховання дитини віком до 18 років (на підставі пункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Судом встановлено, що підставою для звільнення з військової служби позивач вважає рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24, яким встановлено факт самостійного виховання та повного фінансового утримання батьком ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Однак, відповідачем не враховано вказані обставини та рапорт позивача, який був зареєстрований 25.09.2024 р., залишено без реалізації та не погоджено командиром Військової частини НОМЕР_1 . Відповідач повідомив, що у військової частини були сумніви щодо самостійного виховання та повного фінансового утримання батьком ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , факт якого встановлено рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24, оскільки позивач з 27.02.2022 р. перебуває на військовій службі, що виключає можливість самостійного утримання та виховання неповнолітньої дитини.

Згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24 встановлено факт самостійного виховання та повного фінансового утримання батьком ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Судом у справі №725/1647/24 встановлено, що син проживає з батьком, який його утримує, виховує, доглядає, піклується про його стан здоров`я і згідно змісту заяви на даний час потребує юридичного визнання факту перебування на його утриманні дитини. Дана справ розглянута у порядку окремого провадження, згідно ст. 293 ЦПК України, що підтверджується ухвалою суду від 18.03.2024 р. №725/1647/24.

Велика Палата Верховного Суду від 11.09.2024 р. по справі №201/5972/22 про встановлення факту самостійного виховання дитини сформувала наступні правові висновки.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

З урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24, ухвалене за правилами окремого провадження, не може створювати у спірних правовідносинах преюдиційний факт щодо одноосібного виховання позивачем неповнолітньої дитини. Крім того, суд враховує, що позивач з 27.02.2022 р. перебуває на військовій службі, виконує службові обов`язки та бойові завдання, пов`язані із захистом Батьківщини, що виключає можливість одноосібного, самостійного утримання та виховання неповнолітньої дитини. Зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24 також встановлено, що шлюб між позивачем та ОСОБА_2 (матір неповнолітнього ОСОБА_3 ) не розірвано. При цьому, позивач не надав ані відповідачу, ані суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 не виконує батьківські обв`язки з виховання та утримання неповнолітнього сина, а у справі №725/1647/24 вказані обставини не досліджувались та не встановлювались.

Суд звертає увагу, що Законом України Про охорону дитинства від 26.04.2001 № 2402-ІІІ визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого є у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів.

Таким чином, для набуття статусу одинокий батько, необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що проживання батьків окремо та визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Таким чином, факт проживання батьків окремо та визначення місця проживання дитини із батьком, не є належними обставинами, які підтверджують самостійне (одноосібне) виховання батьком дитини та не може бути підставою для звільнення особи відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч.12 ст.26 Закону № 2232.

За наведених обставин, на час розгляду цієї справи в суді та за наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби на підставі положень пп. "г" п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч.12 ст.26 Закону № 2232. Суд наголошує, що рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24 не може бути преюдиційною обставиною, яка надає позивачу право на звільнення з військової служби.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно (одноосібно) виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такого, суд вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 правомірно не погоджено поданий позивачем рапорт на звільнення.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач не довів правомірність рішення щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення.

Відповідачем доведено правомірність непогодження поданого позивачем рапорту на звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, в той час як доводи позивача про підтвердження підстав для звільнення з військової служби, згідно встановлених обставин у рішенні Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.04.2024 р. у справі №725/1647/24, суд вважає помилковими та безпідставними.

З вказаних підстав суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Судові витрати

Відповідно до ч.2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки відповідач не поніс вказаних витрат, суд не вирішує питання про їх стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 139, 241, 250, 257 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Т.М. Брезіна