Справа № 260/5481/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/5481/24 пров. № А/857/34321/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року (головуючий суддя Ващилін Р.О., м. Ужгород) у справі № 260/5481/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.04.2024 №0-0704-UА0089881.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що контролюючий орган був належним чином повідомлений про те, що нерухоме майно, на яке було нараховане податкове зобов`язання, знаходиться у напівзруйнованому стані та не використовується позивачем. Наголошує, що будівля хлібозаводу, на яку було нараховано податкове зобов`язання, не придатна до експлуатації, що свідчить про необхідність проведення перерахунку нарахованої суми податкових зобов`язань з врахуванням реальної загальної площі об`єкту. Вважає, що сума податкового зобов`язання в даному випадку розрахована контролюючим органом помилково та підлягає перерахунку. Звертає увагу суду на те, що питання неналежного визначення розміру податкового зобов`язання на вказаний об`єкт нерухомого майна за попередній податковий період вже було предметом розгляду у справах №260/3915/20 та №260/374/23.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції, 30 квітня 2024 року Головне управління ДПС у Закарпатській області прийняло податкове повідомлення-рішення №0-0704-UА0089881, яким на підставі пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України нарахувало ОСОБА_1 податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік в сумі 67589,60 грн.

Вказане податкове зобов`язання було нараховано за об`єкт нежитлової нерухомості будівлю хлібозаводу, загальною площею 2017,6 кв.м., що перебуває у власності ОСОБА_1 та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з правомірністю такого податкового повідомлення-рішення, ОСОБА_1 оскаржила його в адміністративному порядку. Так, у поданій скарзі позивач повідомила, що будівля хлібозаводу, на яку було нараховано податкове зобов`язання, знаходиться у напівзруйнованому стані та не придатна до експлуатації, що свідчить про необхідність проведення перерахунку нарахованої суми податкових зобов`язань з врахуванням реальної загальної площі об`єкту.

Однак за результатами розгляду отриманої від платника податків скарги рішенням Державної податкової служби України №22936/6/99-00-06-01-03-06 від 26.07.2024 оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення є правомірним, обгрунтованим, винесеним в порядку, встановленому законом. Суд зазначив, що наданий позивачем акт обстеження будівлі від 26 грудня 2019 року №91 та технічний паспорт на будівлю, де зазначено площу нерухомого майна, на якій може здійснюватися господарська діяльність позивачем та ту частину, яка зруйнована і не підлягає використанню, не є правовстановлюючими документами. Вони лише містять основні характеристики об`єкта та його складові.

Крім того, суд вказав на те, що Податковий кодекс України не містить норм щодо припинення виконання податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за об`єкти, що перебувають у власності суб`єкта господарювання, однак тимчасово не використовуються у зв`язку з реконструкцією або простоєм. В свою чергу позивач у встановленому законодавством порядку право власності на такий об`єкт нерухомості не припинив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками і зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано приписами Податкового кодексу України (далі ПК).

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.

Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно абз. є пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК на час виникнення спірних правовідносин не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у абз. є пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття промисловість, у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Вказане кореспондується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17.

Верховний Суд у постанові від 11.05.2023 року у справі №440/359/20 вказав, що чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством передбачена преференція, яка полягає у виключенні з об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, таких об`єктів, як будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, якщо вони беруть участь у господарській діяльності власника об`єктів нерухомості як виробничі одиниці.

Судом першої інстанції встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебуває об`єкт нерухомого майна будівля хлібозаводу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2017,6 м2.

Згідно з Національним класифікатором Будівель і споруд НК 018:2023 за кодом 125 даний клас включає в себе будівлі, що використовуються для промислового виробництва (код 1251).

Оскільки будівля хлібозаводу є будівлею для виробництва хліба, відповідно вона є будівлею промисловості, яка входить до класу за кодом 125 Будівлі промислові та склади.

У матеріалах справи відсутні докази використання спірної будівлі у своїй господарській діяльності в період, охоплений податковим повідомленням-рішенням, що оскаржується в межах даної судової справи.

Крім того, апелянтом визнається, що будівля хлібозаводу не використовується за призначенням, зокрема, з тієї причини, що будівля хлібозаводу знаходиться в аварійному стані, не придатна до експлуатації.

Враховуючи, що будівля хлібозаводу не використовується за призначенням, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відсутні підстави стверджувати, що вказана будівля не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки, а сама по собі наявність спеціального статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Заперечуючи проти правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, позивач покликається виключно на те, що значна частина будівлі, за яку їй нараховано податкове зобов`язання, знаходиться в напівзруйнованому стані та нею не використовується.

Як встановлено з Акту обстеження будівлі бувшого хлібозаводу №91 від 26 грудня 2019 року будівля хлібозаводу знаходиться в аварійному стані, не придатна до експлуатації та являється небезпечною для оточуючих. Для подальшої експлуатації необхідна повна заміна даху та перекриття, а також капітальний ремонт цілої будівлі або демонтаж 1/2 частини будівлі.

Відповідно до технічного паспорту на виробничу будівлю №6045 від 05.12.2019, площа будівлі, яка є придатною до експлуатації, становить 521,4 м2.

Спірне податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2023 рік розраховане контролюючим органом з площі 2017,60 м2.

Згідно пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Оскільки площа спірного об`єкта нерухомості хлібозаводу складає саме 2017,60 м2, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що сума податкового зобов`язання в даному випадку розрахована контролюючим органом правильно.

Колегія суддів зауважує, що Податковий кодекс України не містить норм щодо припинення виконання податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за об`єкти, що перебувають у власності суб`єкта господарювання, однак тимчасово не використовуються у зв`язку з реконструкцією або простоєм. Позивач у встановленому законодавством порядку право власності на такий об`єкт нерухомості не припинив.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22 жовтня 2024 року у справа №260/8694/23, в аналогічних правовідносинах за участю цих самих сторін та стосується того ж самого об`єкта оподаткування за попередні податкові періоди.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо посилання на обставини, встановлені у судових рішеннях у справах №260/3915/20 та №260/374/23, то апеляційний суд не ставить під сумнів правильність встановлених обставин у цих справах, а лише наголошує на тому, що у позивача відсутні підстави для звільнення її від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за будівлю хлібозаводу у 2023 році.

Крім того, рішення у справах №260/3915/20 та №260/374/23 не були предметом перегляду касаційною інстанцією.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення є прийнятим відповідачем на підставі закону.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року у справі № 260/5481/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар