Справа № 160/2346/21
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 160/2346/21

адміністративне провадження № К/990/24879/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А., Берназюка Я.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року (головуючий суддя Тулянцева І.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року (головуючий суддя Дурасова Ю.В., судді: Божко Л.А., Лукманова О.М.) у справі № 160/2346/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Інспекція з питань благоустрою Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

17 лютого 2021 року ОСОБА_1 (далі також позивач-1) та ОСОБА_2 (далі також позивач-2) звернулися до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради (далі також відповідач), в якому просили:

визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 720 від 23.06.2020 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою міста» в частині включення до Переліку самовільно встановлених на території міста гаражів, споруд (у тому числі пересувних), огорож, що підлягають демонтажу за порядковим номером НОМЕР_1 та НОМЕР_2 металевих гаражів за адресою: АДРЕСА_1 , який визначено на графічному матеріалі № 51 спорудою 17, 20 та в частині пункту 1 цього рішення про зобов`язання власників демонтувати зазначений об`єкт власними силами та привести земельну ділянку до первісного стану.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року залишено без змін.

14 липня 2023 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , надіслана 10 липня 2023 року, у якій скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року і направити справу на новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

11 серпня 2023 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

II. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ

В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є користувачами металевих гаражів, які розташовані у районі будинків АДРЕСА_1 , за порядковими номерами № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1, відповідно. Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою міста» від 23.06.2020 № 720 зобов`язано власників металевих гаражів, які розташовані у районі будинків АДРЕСА_1 , демонтувати ці гаражі власними силами протягом п`яти днів з дня прийняття рішення та привести земельні ділянки на місцях демонтованих об`єктів до первісного стану. Позивачі вважають, що вказане рішення прийнято відповідачем всупереч вимог чинного законодавства України, а також таким, що порушує їх права та законні інтереси, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користуються своїми гаражами, які були встановлені та придбані відповідно до вимог законодавства, яке діяло на той час, тривалий час із дотриманням усіх вимог щодо користування земельними ділянками згідно із вимогами Земельного кодексу України, та використовують земельні ділянки за цільовим призначенням, оскільки ці земельні ділянки виділялись для гаражного кооперативу «Мандриковская группа Б» і не можуть бути визнані такими, що розташовані на земельній ділянці як незаконно встановлені.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому Виконавчий комітет зазначив, що в цьому випадку права позивачів порушено не було, оскільки відсутні докази на підтвердження права на встановлення гаражів на земельній ділянці у районі будинку АДРЕСА_1 . Акцентував увагу на тому, що гаражі позивачів є металевими, розбірними, не мають фундаменту, а тому є будівлями тимчасового характеру, тобто рухомої річчю. На думку відповідача, спірне рішення прийнято у межах наданих повноважень, в порядку та у спосіб, які встановлені рішеннями органу місцевого самоврядування.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 червня 2020 року Виконавчий комітет Дніпровської міської ради прийняв рішення № 720 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою міста», яким згідно із пунктом 1 та додатком до вказаного рішення зобов`язано власників металевих гаражів, розташованих у районі будинків 66 по вул. Набережна Перемоги у м. Дніпро, демонтувати їх власними силами протягом п`яти днів з дня прийняття рішення та привести земельні ділянки на місцях демонтованих об`єктів до первісного стану.

У разі невиконання вимог (п. 1 цього рішення) інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради, Комунальному підприємству «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради власними силами або із залученням інших комунальних підприємств та сторонніх організацій вжити заходів щодо усунення наслідків порушень Правил шляхом демонтажу об`єктів (п. 1 цього рішення), ухвалено забезпечити їх транспортування, зберігання та складання акта, який підписується представниками інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради КП «Управління контролю за благоустроєм міста» та залученими особами, що були присутні під час його проведення (п.2 рішення від 23.06.2020 № 720).

ОСОБА_1 користується металевим гаражем, розташованим у районі буд. АДРЕСА_1, який визначено на графічному матеріалі № 51 спорудою 20 додатку до переліку самовільно встановлених на території міста гаражів, споруд (у тому числі пересувних), огорож, що підлягають демонтажу, та порядковим номером № НОМЕР_2.

ОСОБА_2 користується металевим гаражем, розташованим у районі буд. АДРЕСА_1, який визначено на графічному матеріалі № 51 спорудою 17 додатку до переліку самовільно встановлених на території міста гаражів, споруд (у тому числі пересувних), огорож, що підлягають демонтажу, та порядковим номером № НОМЕР_1.

Позивачі вважають протиправним рішення відповідача від 23.06.2020 № 720 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою міста» щодо демонтажу їх гаражів.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що металеві гаражі є тимчасовими спорудами, а тому позивачі помилково вважають, що на спірні правовідносини щодо демонтажу тимчасової споруди необхідно поширити положення статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі також Закон № 3038-VI) щодо отримання рішення суду про знесення самочинно збудованого об`єкта.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржником зазначено, що до матеріалів справи не долучено документи, які стали підставою для винесення спірного рішення, під час судового розгляду не встановлено кому належить земельна ділянка, оскільки територія на якій розташовані металеві гаражі є прибудинковою територією. Водночас зауважує, що ніяких приписів щодо демонтажу, зазначених у рішенні металевих гаражів, власники не отримували.

Скаржник наполягає на тому, що ним було придбано право користування земельною ділянкою разом з правом придбання металевого гаражу, на якій його було встановлено, в порядку та спосіб, який було визначено чинним законодавством України, яке діяло станом на 01 квітня 2003 року.

Водночас зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховані висновки, сформовані в постановах Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 923/652/19, від 10 серпня 2020 року у справі № 161/13062/18, ВП ВС від 25 червня 2019 року у справі № 914/1092/18.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що судами попередніх інстанцій були прийняті правомірні та обґрунтовані рішення, надано оцінку доводам сторін та зроблено висновок про те, що позивачами жодними належними та допустимим доказами в розумінні статей 73 та 74 КАС України не підтверджено факту законного розташування металевих гаражів.

VI. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.

Предметом спору є рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23 червня 2020 року № 720 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою міста», в частині включення до Переліку самовільно встановлених на території міста гаражів, споруд (у тому числі пересувних), огорож, що підлягають демонтажу за порядковим номером НОМЕР_1 та НОМЕР_2 металевих гаражів за адресою: АДРЕСА_1, який визначено на графічному матеріалі № 51 спорудою 17 та 20 в частині пункту 1 цього рішення про зобов`язання власників демонтувати зазначений об`єкт власними силами та привести земельну ділянку до первісного стану.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також Закон № 280/97-ВР), Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі також Закон № 2807-IV).

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами статті 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Положеннями статті 11 цього Закону передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Своєю чергою, за визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 280/97-ВР, виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Статтею 30 Закону № 280/97-ВР визначено перелік власних (самоврядних) та делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку, зокрема, до таких належить організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження (частина перша статті 40 Закону № 280/97-ВР).

Частиною 6 статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Слід зазначити, що правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів, що спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини, врегульовані Законом України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 № 2807-IV.

Частиною першою статті 1 Закону № 2807-IV визначено, що благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

утримання в належному стані території - використання її за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, правил благоустрою території населеного пункту, а також санітарне очищення території, її озеленення, збереження та відновлення об`єктів благоустрою.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 10 Закону № 2807-IV до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

За змістом статей 38, 40 Закону № 3038-VI контроль у сфері благоустрою населених пунктів спрямований на забезпечення дотримання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, а також громадянами, у тому числі іноземцями та особами без громадянства, вимог цього Закону, Правил благоустрою території населеного пункту та інших нормативно-правових актів. Самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Статтею 14 Закону № 2807-IV передбачено, що об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів (пункт 2 частини другої статті 17 Закону № 2807-IV).

Частиною четвертою статті 20 Закону № 2807-IV передбачено, що рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

За змістом статті 34 Закону № 2807-IV Правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.

Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 27 листопада 2013 року № 44/43 затверджено Правила благоустрою території міста Дніпра (Правила № 44/43).

Відповідно до підпункту 3.2.1 Правил № 44/43 на об`єктах благоустрою міста забороняється самовільно порушувати об`єкти благоустрою (їх частини) та/або використовувати їх не за функціональним призначенням: виконувати земляні, ремонтні, будівельні, монтажні роботи, огороджувати території загального користування та/або чинити інші дії, що супроводжуються порушенням об`єктів благоустрою міста, зміненням об`єктів благоустрою та/або погіршенням їх існуючого стану, без укладеного з КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради договору та дозволу на порушення об`єктів благоустрою, отриманого в установленому порядку; чинити дії, які заважають використанню за своїм призначенням пожежних проїздів біля будівель, споруд, інших об`єктів.

Пунктом 19.3.1 зазначених Правил № 44/43 передбачено, що розміщення малих архітектурних форм на об`єктах благоустрою міста здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів», за рішенням власника об`єкта благоустрою, з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

За змістом пункту 24 Правил № 44/43 самоврядний контроль у сфері благоустрою міста здійснюється міською радою та її виконавчими органами відповідно до законів України «Про благоустрій населених пунктів», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації повноважень органів виконавчої влади у сфері екології та природних ресурсів, у тому числі на місцевому рівні», інших нормативно-правових актів.

Основним органом самоврядного контролю у сфері благоустрою міста відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» є інспекція з питань благоустрою Дніпровської міської ради. Для виконання функцій самоврядного контролю в окремих питаннях благоустрою території міста міська рада може утворювати інші уповноважені органи.

Колегія суддів наголошує, що за приписами частин 2, 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Своєю чергою, стаття 160 КАС України визначає обов`язок позивача зазначити предмет спору та зміст позовних вимог.

Тобто, саме позивач у позовній заяві визначає порушене право та спосіб його захисту.

Відповідно до усталеної судової практики, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Водночас підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

В обґрунтування підстав позову, серед іншого, позивачем зазначено про недотримання відповідачем порядку прийняття спірного рішення (позивачів не було повідомлено про підстави прийняття спірного рішення, в оскаржуваному рішенні є посилання на Акт комісійного обстеження № 03/06-1 від 03.06.2020, однак коли і ким було здійснено це обстеження та яких об`єктів благоустрою невідомо, з цим актом ніхто не ознайомлений).Тотожні доводи містяться в касаційній скарзі.

Серед іншого в касаційній скарзі скаржником зазначено, що до матеріалів справи не долучено документи, які стали підставою для винесення спірного рішення. Водночас зауважено, що ніяких приписів щодо демонтажу, зазначених у рішенні металевих гаражів, власники не отримували.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Судами попередніх інстанцій не встановлювалися обставини та не надавалася оцінка доводам скаржника щодо прийняття спірного рішення з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством.

Проте суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві встановлення обставин і додаткової перевірки зібраних у справі доказів.

Відповідно до частини 3 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зазначені конституційні положення деталізовані, зокрема у статті 319 Цивільного кодексу України, яка гарантує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішальне значення для вирішення питання щодо наявності повноважень на прийняття відповідачем рішення щодо демонтажу майна має віднесення відповідного майна до нерухомого майна чи до тимчасових споруд, у зв`язку з чим перш за все слід ідентифікувати спірні об`єкти на місцевості.

За визначенням частини другої статті 28 Закону № 3038-VI тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Також відповідно до приписів статті 181 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» та статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлюється комплекс кваліфікуючих ознак для нерухомого майна.

Так, згідно із статтею 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За приписами частини 2 цієї статті рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Отже, на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без їх знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди мають відмінності, зокрема, виготовляються з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо.

Відповідно до статті 38 Закону № 3038-VI у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкту, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що порядок та реалізація суб`єктом владних повноважень щодо демонтажу тимчасової споруди залежить від виду об`єкту, що підлягає демонтажу.

Суб`єкт владних повноважень має повноваження приймати рішення про демонтаж об`єктів, якщо такі належать до тимчасових споруд у розумінні Правил благоустрою.

Якщо об`єкт не є тимчасовою спорудою, його може бути примусово знесено в порядку, встановленому Законом «Про регулювання містобудівної діяльності» за судовим рішенням, ухваленим за позовом органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 465/249/15-а, від 13 березня 2020 року у справі № 161/14543/16-а, від 13 квітня 2022 року у справі № 852/2а-1/19.

Скаржник з покликанням на договір купівлі-продажу (неналежної якості) зазначає, що металевий гараж перебуває у його власності.

Проте суди не дослідили питання щодо можливості ідентифікувати об`єкт, зазначений у договорі купівлі-продажу, на місцевості та за кваліфікуючими ознаками нерухомого майна.

Відповідно до приписів статей 73, 74 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Верховний Суд звертає увагу на те, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Отже, Верховний Суд уважає, що для правильного вирішення цього спору суду необхідно встановити всі обставини справи щодо предмету спору, з цього приводу належним чином дослідити наявні докази, а у разі потреби, витребувати додаткові.

Також надати оцінку всім аргументам, які учасники справи наводять в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд зважає, що відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка. Об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Згідно із частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

За такого правого регулювання та встановлених обставин, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року у справі № 160/2346/21 необхідно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року скасувати, справу № 160/2346/21 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду С.М. Чиркін

А.А. Єзеров

Я.О. Берназюк