Справа № 400/351/25
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження в адміністративній справі

27 травня 2025 р.№ 400/351/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачачлена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни, вул. Студентська, 12А, м. Київ, 04050,
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди в сумі 12783,00 грн, стягнення моральної шкоди в сумі 15000,00 грн,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олену Василівну щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП № 3540/2дп/15-24 від 04.12.2024 року, та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурного підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя для вивчення;

- зобов`язати члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олену Василівну підготувати висновок та проєкт рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою Другої Дисциплінарної палати від 04.12.2024 року № 3540/2дп/15-24, та передати висновок та проєкт рішення (ухвали) разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурного підрозділу секретаріату Ради для надання членам Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя для вивчення;

- стягнути з члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду спричинену за наслідками протиправної бездіяльності члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни у розмірі 12783 грн;

- стягнути з члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену за наслідками протиправних дій у розмірі 15000 грн;

- стягнути з члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2500 грн.

В обґрунтування позовної заяви вказує, що 11.04.2023 року позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою, в якій просив звільнити його у відставку. Однак, через відкриття дисциплінарної справи 22.01.2024 року, розгляд його заяви зупинено. В порушення ч. 13 ст. 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» відповідач до теперішнього часу не підготувала висновок і проект рішення (ухвали) та не передала їх разом із матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує його права на своєчасний розгляд скарг та розгляд ВРП його заяви про відставку, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 20.01.2025 року справу № 400/351/25 передано на розгляд до Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду, як до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.02.2025 року відмовлено у прийнятті до свого провадження справи № 400/351/25 та повернуто справу до Миколаївського окружного адміністративного суду за підсудністю.

Ухвалою від 24.03.2025 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що до Вищої ради правосуддя 01.06.2022 року (вх. №М-999/4/7-22) надійшла скарга ОСОБА_3 щодо дисциплінарного проступку судді ОАСК ОСОБА_1

11.04.2023 року позивач звернувся до ВРП із заявою про звільнення його у відставку на підставі п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

Відповідно до реєстру автоматичного розподілу справ скарга ОСОБА_3 16.11.2023 року розподілена для перевірки члену Вищої ради правосуддя ОСОБА_4 .

11.04.2023 року позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою про звільнення його з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

19.04.2023 року доповідач, член ВРП ОСОБА_5 , склала висновок, відповідно до якого запропонувала ВРП прийняти рішення про звільнення мене з посади судді ОАСК на підставі п.4 ч.6 ст.126 Конституції України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

26.12.2023 року Вища рада правосуддя ухвалила рішення № 1418/0/15-23 від 26.12.2023 року про зупинення розгляду моєї заяви про звільнення у відставку у зв`язку із надходженням скарги ОСОБА_3 (вх. №М-999/4/7-22 від 01.06.2022 року) на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

06.07.2024 року позивач звернувся до члена ВРП Бурлакова Сергія Юрійовича із заявою про прискорення розгляду скарг ОСОБА_3 (вх. №М-999/4/7-22 від 01.06.2022 року).

Відповідно реєстру автоматичного розподілу справ скарга ОСОБА_3 вх. №М-999/4/7-22 від 01.06.2022 року розподілена 07.11.2024 року для перевірки члену Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 .

Ухвалою від 26.12.2023 року Вищою радою правосуддя зупинено розгляд заяви про відставку позивача.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП №3540/2дп/15-24 від 04.12.2024 року, та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні питання про належність розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, суд виходить з наступних приписів законодавства та правозастосовної практики.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Ураховуючи згадані юридичні позиції Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно з ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1).

При цьому, ч. 1. ст. 4 КАС України містить дефініції таких термінів:

- адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 914/2006/17, від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16, від 02.04.2019 року у справі № 137/1842/16-а та від 17.06.2020 року у справі № 826/10249/18).

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої він може впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні), відповідно, зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18.09.2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12.12.2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02.04.2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18.12.2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19.12.2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26.02.2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16-17), від 01.04.2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29.09.2020 року у справах № 712/5476/19 (пункт 19) і № 368/561/19 (пункт 22)).

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. В свою чергу КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду для визнання протиправною бездіяльність відповідача члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП №3540/2дп/15-24 від 04.12.2024 року та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення.

Отже, для вирішення питання щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини, які виникли між сторонами, необхідним є встановлення судом факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача, що досягається шляхом з`ясування, в першу чергу, наявності у відповідача повноважень на здійснення публічно-владних управлінських функцій стосовно ОСОБА_6 у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя є Закон України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 ркоу № 1798-VIII (далі Закон № 1798).

Статтею 1 Закону № 1798 передбачено, що Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1798, до повноважень Вищої ради правосуддя відноситься, зокрема: забезпечення здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; утворення органів для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів; розгляд скарг на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Згідно ст. 5 Закону № 1798 Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох призначає Президент України, двох обирає Верховна Рада України, двох обирає з`їзд адвокатів України, двох обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.

Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою.

Члени Вищої ради правосуддя обираються (призначаються) строком на чотири роки. Одна й та сама особа не може обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 20 Закону № 1798 член Вищої ради правосуддя має право: 1) вносити пропозиції щодо вдосконалення роботи Вищої ради правосуддя та її органів, секретаріату Вищої ради правосуддя; 2) залучати відповідно до регламенту Вищої ради правосуддя працівників структурних підрозділів секретаріату для підготовки питань, що виносяться на розгляд Вищої ради правосуддя, органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить; 3) ознайомлюватися з усіма матеріалами, що стосуються питань порядку денного засідань Вищої ради правосуддя, органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить; 4) наводити свої мотиви та міркування, а також подавати додаткові документи з питань, що розглядаються; 5) вносити пропозиції щодо проектів рішень Вищої ради правосуддя, брати участь в ухваленні рішень, у визначених цим Законом випадках висловлювати письмово окрему думку щодо рішень Вищої ради правосуддя чи органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить; 6) ініціювати скликання засідання Вищої ради правосуддя, засідання органу Вищої ради правосуддя, до складу якого він входить.

Член Вищої ради правосуддя має інші права, визначені законом.

Член Вищої ради правосуддя зобов`язаний: 1) дотримуватися присяги; 2) не розголошувати та не використовувати у цілях інших, ніж для виконання своїх обов`язків як члена Вищої ради правосуддя, інформацію з обмеженим доступом та інформацію, яка стала йому відома в закритому засіданні; 3) виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, встановлених законодавством у сфері запобігання корупції, у тому числі подавати у визначеному законом порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацію родинних зв`язків, а також декларацію доброчесності судді; 4) брати участь у засіданнях Вищої ради правосуддя та її органів, до складу яких він входить; 5) звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність до Вищої ради правосуддя упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання; 6) виконувати інші обов`язки, визначені законом та регламентом Вищої ради правосуддя.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1798, Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Вища рада правосуддя утворює Дисциплінарні палати з числа членів Вищої ради правосуддя.

До складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени Вищої ради правосуддя.

Згідно ст. 34 Закону № 1798 рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

Рішення органу Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні органу Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

Рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя, її органів, якщо інше не визначено цим Законом.

За положеннями ст. 42 Закону № 1798, дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя.

Дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.

Днем початку здійснення дисциплінарного провадження є день отримання Вищою радою правосуддя відповідної дисциплінарної скарги або день ухвалення Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя рішення про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою чи день отримання Вищою радою правосуддя відповідного звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Дисциплінарне провадження включає:

1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи;

2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності;

3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

У першочерговому (пріоритетному) порядку здійснюються дисциплінарні провадження:

1) розпочаті на підставі звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) розпочаті стосовно судді, стосовно якого Вищою радою правосуддя розглядається питання про переведення його з одного суду до іншого за результатами конкурсу.

Вища рада правосуддя може встановити інші критерії першочергового (пріоритетного) порядку здійснення дисциплінарних проваджень стосовно суддів у регламенті Вищої ради правосуддя.

Згідно ст. 43 Закону № 1798 дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач):

1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону;

2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику;

3) за наявності підстав, визначених пунктами 2, 3 і 6 частини першої статті 44 цього Закону, передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи;

4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором, але у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки дисциплінарної скарги не більш як на п`ятнадцять днів.

Висновок дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати.

За приписами ч. 1 ст. 46 Закону № 1798 дисциплінарна палата протягом тридцяти днів з дня отримання висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача розглядає такий висновок та додані до нього матеріали без виклику судді та особи, яка подала дисциплінарну скаргу, і за результатами розгляду ухвалює рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Статтею 48 Закону № 1798 регламентовано порядок підготовки дисциплінарної справи до розгляду. Зокрема, зазначено, що після відкриття дисциплінарної справи дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач здійснює підготовку справи до розгляду Дисциплінарною палатою, визначає свідків чи інших осіб, які підлягають виклику або запрошенню взяти участь у засіданні, та вчиняє інші дії, необхідні для розгляду справи Дисциплінарною палатою.

За результатами підготовки справи дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач готує висновок та не пізніше тридцяти днів з дня відкриття дисциплінарної справи передає його для розгляду Дисциплінарною палатою, а також повідомляє судді та скаржнику про наявність проекту такого висновку.

Суддя та скаржник мають право ознайомитися з проектом висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача та матеріалами дисциплінарної справи в порядку, визначеному регламентом Вищої ради правосуддя.

Матеріали дисциплінарної справи надаються членам Дисциплінарної палати для вивчення.

Згідно ч. 1, 12, 13 ст. 49 Закону № 1798 розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач, суддя, скаржник, їх представники.

Вища рада правосуддя на пленарному засіданні може ухвалити рішення про об`єднання дисциплінарних справ, які перебувають у провадженні різних Дисциплінарних палат, і передання їх на розгляд однієї Дисциплінарної палати.

Дисциплінарна палата розглядає дисциплінарну справу протягом дев`яноста днів з дня її відкриття. Цей строк може бути продовжений Дисциплінарною палатою не більше ніж на тридцять днів у виключних випадках, у разі потреби додаткової перевірки обставин та/або матеріалів дисциплінарної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 50 Закону № 1798 за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

Рішення у дисциплінарній справі ухвалюється відкритим поіменним голосування простою більшістю голосів.

З аналізу наведених законодавчих приписів суд приходить до висновку, що підготовка дисциплінарної справи до розгляду, що передбачає підготовку висновку та його передачу для розгляду Дисциплінарною палатою є одним із проміжних етапів дисциплінарного провадження щодо судді та не створює самостійних наслідків відносно нього. Суд зауважує, що правові наслідки для особи, які реально впливають на її статус як судді, виникають виключно після ухвалення рішення Вищою радою правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Тобто, бездіяльність відповідача не може бути самостійним предметом судового оскарження, допоки Вища рада правосуддя не прийме відповідне рішення, ухвалене за результатами розгляду скарги Дисциплінарної палати.

Вказане свідчить про те, що спірні правовідносини, про які зазначено в позові, перебувають поза межами юрисдикції не лише адміністративного суду, але й не належать до юрисдикції жодного іншого суду.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У контексті цих конституційних норм поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловлювала неодноразово, зокрема в постановах від 26.02.2019 року у справі № 9901/787/18, від 11.03.2020 року у справі № 9901/11/20, від 13.05.2020 року у справі № 9901/527/19, від 12.05.2021 року у справі № 9901/32/21, від 22.09.2021 року у справі № 9901/144/21, від 18.08.2022 року у справі № 990/94/22, від 17.11.2022 року у справі № 990/116/22, від 20.07.2023 року у справі № 990/80/23, від 25.04.2024 року у справі № 990/27/24.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.12.2010 року у справі «PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE»).

Також ЄСПЛ у рішенні від 08.04.2010 року у справі «MENSHAKOVA v. UKRAINE» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення від 28.05.1985 року у справі «Ashingdane v. the United Kingdom»).

У п.19-20 постанови Верховного Суду від 11.04.2024 року у справі № 990/106/23 Велика Палата звернула увагу, що: поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» треба тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим Велика Палата не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення заявлених у цій справі позовних вимог. У цій справі такої потреби немає, оскільки мотивами для закриття провадження у справі стали не стільки порушення правил предметної підсудності, скільки передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.

Суд вважає вищевказаний висновок Великої Палати Верховного Суду релевантним до спірних правовідносин.

Крім того, суд звертає увагу, що у випадку, якщо особа вважає порушеним своє право на своєчасний розгляд поданих щодо неї дисциплінарних скарг, остання має право на оскарження в судовому порядку бездіяльності саме Вищої ради правосуддя, як колегіального органу, до повноважень якого і віднесено питання розгляду та вирішення дисциплінарних скарг із вказівкою щодо порушених прав з підстав недотримання процедурних питань.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі наведеного, враховуючи, що розгляд спору, заявленого в позовній заяві ОСОБА_1 , перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Аналогічна позиція викладена в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі № 420/33878/24, від 27.03.2025 року у справі № 420/26708/2.

За таких обставин, суд закриває провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 142, 238, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни (вул. Студентська, 12А, м. Київ, 04050, ) про: визнання протиправною бездіяльності члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олену Василівну щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП № 3540/2дп/15-24 від 04.12.2024 року, та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурного підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя для вивчення; зобов`язання члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олену Василівну підготувати висновок та проєкт рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою Другої Дисциплінарної палати від 04.12.2024 року № 3540/2дп/15-24, та передати висновок та проєкт рішення (ухвали) разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурного підрозділу секретаріату Ради для надання членам Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя для вивчення; стягнення з члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду спричинену за наслідками протиправної бездіяльності члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни у розмірі 12783 грн; стягнення з члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену за наслідками протиправних дій у розмірі 15000 грн; стягнення з члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2500 грн закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею в порядку ст. 256 КАС України.

Апеляційна скарга на цю ухвалу може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання) в порядку, визначеному ст.ст. 295-297 з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень КАС України.

Суддя О.В. Малих