Справа № 201/4459/25
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 201/4459/25
провадження 2-а/201/54/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року місто Дніпро

суддя Соборного районного суду міста Дніпра Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 квітня 2025 року звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , працює на посаді інспектора з військового обліку на ТОВ «АСБІТ» з 11 червня 2024 року. До її повноважень входить здійснення військового обліку працівників на підприємстві, введення військово-облікових документів на підприємстві. 28 лютого 2025 року було направлено Повідомлення № 24/1133-3 від

27 лютого 2025 року про проведення планової перевірки від

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У березні 2025 року було здійснено перевірку стану ведення військового

обліку, 01 квітня 2025 року було складено акт та надано для ознайомлення та надано

пропозиції з усунення виявлених під час перевірки недоліків. Надано строки

на усунення та повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 . Одночасно було вручено протокол № 22 про адміністративне правопорушення та вказано, що необхідно прибути для розгляду справи до ІНФОРМАЦІЯ_4 03 квітня 2025 року.

У зв`язку з тим, що було надано строк для усунення недоліків, нею було

надіслано клопотання про відкладення розгляду протоколу до моменту

закінчення строку на усунення недоліків. Проте всупереч того, ІНФОРМАЦІЯ_3 було винесено Постанову № 22 від 03 квітня 2025 року. Постановою зазначено, що допущено ряд порушень, проте фактично провину доведено не було, та склад правопорушення відсутній з таких підстав: за актом перевірки стану ведення військового обліку та організації бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації і на воєнний час не було надано час для усунення виявлених недоліків в строки визначені п. 86 Порядку - в тридцятидений строк з дня отримання результатів перевірки, яких закінчиться 01 травня 2025 року. Постанова була винесена 03 квітня 2025 року.

Позивач не згідна з вказаною постановою з огляду і на наступне. Наголошено було нею представникам ТЦК, що звірка з військовими документами було проведено з виїздом на робочі точки по ділянкам, у зв`язку з цим корінці розписок не були потрібні. Внутрішній аудит проведено достовірно. Був складане акт № 1-ВО від 10 січня 2025 року, внесені нові дані до списку додатку 5 та виданий наказ про оповіщення робітників про проходження ВЛК під підпис. Абсолютно всі документи щодо ведення військового обліку було надано, та про це не вказано в акті перевірки.

В порушені положень абз 8 та 10 п. 34 Порядку вказано 7 військовозобов`язаних , які перебувають у ІНФОРМАЦІЯ_5 розпорядження було видано 13 березня 2025 року. Строк дії подання даних для виконання 18 квітня 2025 року. На дату 03 квітня 2025 року вручення постанови № 22 - строк не вийшов. Щодо актуальності військово-облікових документів (ВОД) не потребують обов`язкової заміни. ВОД, оформлені до набрання чинності Постановою № 559. вважаються дійсними на всій території України до видачі ВОД нового зразка (п. 2 Постанови № 559).

Частина 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період.

Диспозиція даної частини статті, як бланкетної норми, не встановлює певних правил поведінки, а передбачає існування інших норм, розміщених навіть в інших нормативних актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки. Серед ознак суті адміністративного правопорушення за ч. З ст. 210-1 КУпАП обов`язково повинні бути посилання на конкретний нормативно- правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотримано особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Однак, під час винесення оскаржуваної постанови не з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому позивач посилається на висновки, викладені Європейським судом у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є одним з джерел національного права, а отже є обов`язковими до виконання державною Україна та на правові позиції Верховного Суду, невідповідність закону самого відповідача.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Ураховуючи наведене, а також те, що під час розгляду справи відповідачем, на якого у даному випадку покладено обов`язок щодо доказування, не доведено правомірності прийнятого стосовно позивача рішення, позивач наголошує на протиправності оскаржуваної постанови та необхідність її скасування із закриттям провадження в справі про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, позивач вважає вказану постанову незаконною, постанова складалася без врахування його зауважень та конкретної обстановки і норм права, в ній взагалі не вірно відображені всі обставини події, доказів правопорушення не надано, тобто факт порушення оснований на припущенні, не повноважною особою, з порушенням строків і прядку розгляду, що є порушенням закону. Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними і незаконними, оскаржувана постанова є протиправною, не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних доказів та з порушенням законодавства, тому просив скасувати постанову № 22, винесену 03 квітня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. З ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 59 500 грн., закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. З ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211.20 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 надав відзив на позов та вказаним позовні вимоги не визнали, заперечували проти позову, вказавши, що у вказаний позивачем день і час ними дійсно було зафіксоване адміністративне правопорушення з боку позивача ОСОБА_1 , в передбаченому законом порядку повноважною особою було складено постанову з роз`ясненням її змісту порушнику, постанова вручена. Оспорювана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладенню штрафу в розмірі 59 500 грн. обґрунтована. Вважають вказану постанову законною, складена постанова вірно, всі істотні умови при її складанні дотримано і правильно відображено. Вважають, що все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Позов вважають не доведеним і безпідставним та не можливим його задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позов не обгрунтованим і не підлягаючим задоволенню.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом з наданих позивачем документів і доказів відповідно до позиції ОСОБА_1 з`ясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 працює на посаді інспектора з військового обліку на ТОВ «АСБІТ» з 11 червня 2024 року. До її повноважень входить здійснення військового обліку працівників на підприємстві, введення військово-облікових документів на підприємстві.

28 лютого 2025 року було направлено Повідомлення № 24/1133-3 від

27 лютого 2025 року про проведення планової перевірки від

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У березні 2025 року було здійснено перевірку стану ведення військового

обліку, 01 квітня 2025 року було складено акт та надано для ознайомлення та надано

пропозиції з усунення виявлених під час перевірки недоліків. Надано строки

на усунення та повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Одночасно було вручено протокол № 22 про адміністративне правопорушення та вказано, що необхідно прибути для розгляду справи до ІНФОРМАЦІЯ_4 03 квітня 2025 року.

У зв`язку з тим, що було надано строк для усунення недоліків, нею було

надіслано клопотання про відкладення розгляду протоколу до моменту

закінчення строку на усунення недоліків. Проте всупереч того, ІНФОРМАЦІЯ_3 було винесено Постанову № 22 від 03 квітня 2025 року.

Постановою зазначено, що відповідачем допущено ряд порушень, проте фактично, на її думку, провину доведено не було, та склад правопорушення відсутній з таких підстав: за актом перевірки стану ведення військового обліку та організації бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації і на воєнний час не було надано час для усунення виявлених недоліків в строки визначені п. 86 Порядку - в тридцятидений строк з дня отримання результатів перевірки, яких закінчиться 01 травня 2025 року. Постанова була винесена 03 квітня 2025 року.

В порушенні до додатку 5 було вказано надати інформацію про сімейний стан в списках п. 3.2 Розділу 3 Постанови № 1478 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», що суперечить КЗпП ст. 25, а саме визначено, що при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.

По порушенню п 36 Порядку та прав ведення з помилками додатку 5 графа 9 відомості про освіту та спеціальність не вказано серія та номер диплома (свідоцтва, сертифікат тощо) дата отримання. Вказані співробітники мають середню (повну) освіту відповідно запитувані документи не є такими, що підлягають наданню при працевлаштуванні.

Графа 16 - сімейний стан (одружений/неодружений), прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) чоловіка/дружини та дітей, рік їх народження. В порушенні до додатку 5 було вказано надати інформацію про сімейний стан в списках. Крім того відповідно до порушення: - не має корінців розписок додаток 7 (примітка, бланки розписок формуються у блокноти обсягом не менше 50 аркушів. Використані та повернуті призовниками, військовозобов`язаними та резервістами розписки про вилучення військово - облікових документів зберігаються протягом року до наступного звіряння облікових даних).

Позивачем зазначено представникам ТЦК, що звірка з військовими документами було проведено з виїздом на робочі точки по ділянкам, у зв`язку з цим корінці розписок не були потрібні. Внутрішній аудит проведено достовірно. Був складане акт № 1-ВО від 10 січня 2025 року, внесені нові дані до списку додатку 5 та виданий наказ про оповіщення робітників про проходження ВЛК під підпис. Абсолютно всі документи щодо ведення військового обліку було надано, та про це не вказано в акті перевірки.

В порушені положень абз 8 та 10 п. 34 Порядку вказано 7 військовозобов`язаних, які перебувають у ІНФОРМАЦІЯ_5 розпорядження було видано 13 березня 2025 року. Строк дії подання даних для виконання 18 квітня 2025 року. На дату 03 квітня 2025 року вручення постанови № 22 - строк не вийшов. Щодо актуальності військово-облікових документів (ВОД) вони не потребують обов`язкової заміни.

При цьому позивач посилається і на наступне обгрунтування.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ (Закон № 3633) виклав у новій редакції статтю 1 Закону 2232-ХІІ. Пункт 9 статті 1 Закону про військовий обов`язок передбачає: форму, порядок оформлення/створення та видачі ВОД визначають: КМУ - для призовників, військовозобов`язаних та резервістів; Міноборони, МВС, СБУ, розвідувальні органи, Управління держохорони та Держспецзв`язку - для військовослужбовців. ВОД, видані раніше, залишаються чинними.

Закон № 3633 визначив: військово-обліковий документ, що визначає належність його власника до військового обов`язку, виданий до дня набрання чинності Законом (прим. ред. № 3633), є чинним та не потребує обов`язкової заміни у випадку (з підстав) затвердження органом державної влади нової форми військово-облікового документа (піди. 12 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3633).

Кабінет Міністрів України постановою від 16 травня 2024 року № 559 (Постанова № 559) затвердив: Порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів; форму військово-облікового документа.

ВОД, оформлені до набрання чинності Постановою № 559. вважаються дійсними на всій території України до видачі ВОД нового зразка (п. 2 Постанови № 559).

Указ Президента України «Про Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу та Положення про військовий квиток офіцера запасу» від 30 грудня 2016 року № 582/2016 (Указ № 582) містить настанову: «...військові квитки, виготовлені (видані) до набрання чинності цим Указом, вважаються дійсними на всій території України та не підлягають обміну на військові квитки нового зразка...» п. З Указу № 582.

Винятки пов`язані лише з випадками, коли військовий квиток став непридатним для користування, знищений під час стихійного лиха, втрачений/викрадений, особа змінила прізвище, ім`я чи по батькові.

Тож сам факт, що кандидат на працевлаштування має військовий квиток зразка, що діяв раніше, навіть за часів СРСР, не тягне за собою недійсність військово-облікового документа.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оборону України» визначено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту також готовності населення і території держави до оборони.

З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, та діє на час розгляду даної справи.

Частина 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період.

Диспозиція даної частини статті, як бланкетної норми, не встановлює певних правил поведінки, а передбачає існування інших норм, розміщених навіть в інших нормативних актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки. Серед ознак суті адміністративного правопорушення за ч. З ст. 210-1 КУпАП обов`язково повинні бути посилання на конкретний нормативно- правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотримано особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Однак, на думку позивача, під час винесення оскаржуваної постанови не з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивач звертає увагу на необхідність чіткого посилання на конкретну норму, яку порушив суб`єкт правопорушення і яка обумовлює об`єктивну сторону інкримінованого правопорушення, відсутність такої вказівки у постанові суперечить принципу правової визначеності та можливості визначити суть інкримінованого правопорушення.

У той час неможливо самостійно відшуковувати нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила, та якого не дотримано особою, яка притягується до адміністративної відповідальності та не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавлявшись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач також посилається на: висновки викладені Європейським судом у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є одним з джерел національного права, а отже є обов`язковими до виконання державною Україна ( рішення Європейського суду з прав людини у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист; в рішенні у справі «Гурепка проти України (№ 2)» від 08 квітня 2010 року, «Лучанінов проти України» від 09 червня 2011 року на необхідність суворого дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (як кримінальної, так і адміністративної)).

Згідно із ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також позивач посилається на висновки Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року (справа № 537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа N 524/7184/16-а) та інші.

Згідно приписів пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, позивач вважає вказану постанову незаконною, постанова складалася без врахування його зауважень та конкретної обстановки і норм права, в ній взагалі не вірно відображені всі обставини події, доказів правопорушення не надано, тобто факт порушення оснований на припущенні, не повноважною особою, з порушенням строків і прядку розгляду, що є порушенням закону. Вважає вказані дії відповідача протиправними і незаконними, оскаржувана постанова є протиправною, не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних доказів та з порушенням законодавства, тому просив скасувати постанову за справою про адміністративне правопорушення, винесену відносно нього та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки такого правопорушення він не скоював.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП передбачено, що може бути оскаржено постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, в районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими законом.

Суд вважає вимоги позивача не доведеними і безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Відповідно до частини першої статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З 17 березня 2014 року, з дня оголошення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні діє особливий період. ОСОБА_3 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 , де перебуває на обліку за задекларованим місцем проживання для оновлення персональних даних в органі військового управління.

Відповідно до підпункту 101 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні мати при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та пред`являти їх за вимогою уповноваженого представника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон.

Отже, ОСОБА_1 звернулась із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про визнання протиправної та скасування постанови № 22 від 03 квітня 2025 року про накладення адміністративного стягнення.

Зазначеною постановою інспектора з військового обліку ТОВ «АСБІТ» (код за ) Неню Н.В., як особу відповідальну за ведення військового обліку на підприємстві, у відповідності до положень п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 та на підставі Наказу керівника ТОВ «АСБІТ» на призначення відповідальної особи від 10 червня 2024 року № 106/к, було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

ІНФОРМАЦІЯ_3 є органом військового управління, що забезпечує виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, та здійснює повноваження на підставі частини 7 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992, в редакції Закону України № 1357-ІХ від 30 березня 2023 року, та Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154.

Відповідно до п. 3 зазначеного Положення ІНФОРМАЦІЯ_3 є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до пунктів, 9, 11 зазначеного Положення районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють, зокрема, наступні повноваження: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; взаємодіють з місцевими держадміністраціями, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування з питань військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

24 лютого 2022 року розпочалася широкомасштабна збройна агресія російської федерації проти України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, на території України введено режим воєнного стану; Указом Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України № 2105-ІХ від 03 березня 2022 року, на території України оголошено загальну мобілізацію. Дію режиму воєнного стану та загальної мобілізації на території України неодноразово продовжено, наразі - до 07 серпня 2025 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Також відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Згідно з частиною 8 ст. 4 цього Закону з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Таким чином, з 24 лютого 2022 року на усій території України настав особливий період та почав діяти особливий правовий режим, що передбачає цілу низку заходів, включаючи обмеження прав та свобод громадян, з метою відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.

Відтак усі органи влади України, а також усі громадяни України з моменту введення воєнного стану та оголошення загальної мобілізації повинні керуватися завданням оборони України як основною ціллю своєї діяльності та підставою своїх рішень.

Положеннями нормативно-правових актів, що мають безумовний пріоритет у застосуванні в період воєнного стану та загальної мобілізації, а саме абз. 14 п. 1 ст. 21 Закону України №3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року та п. 9 ст. 38 Закону України № 2232 «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року передбачені імперативні вимоги до керівників та відповідальних осіб підприємств, установ та організацій: «надавати відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування інформацію, необхідну для планування і здійснення мобілізаційних заходів» та обов`язок «подавати до відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки ... на їх вимогу відомості про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, військовий облік яких вони здійснюють».

Невиконання вимог РТЦК, здійснених в рамках його дискреційних повноважень, об`єктивно шкодить обороноздатності держави та тягне певний обсяг юридичної відповідальності, про що зазначається, крім іншого, в п. 87 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого Постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року (Порядок 1487).

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (зі змінами), Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» від 30 грудня 2022 року № 1487 (Порядку 1487) на підставі плану перевірок стану військового обліку призовників і військовозобов`язаних у місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях на території області на 2025 рік, затвердженого розпорядженням Голови Новомосковської районної державної адміністрації від 15 січня 2025 № Р-4/0/328-25, комісією у складі: першого заступника голови Самарівської районної Державної адміністрації; начальника групи військового обліку солдатів сержантів відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 ; начальника групи бронювання відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 , у присутності особи відповідальної за ведення військового обліку у ТОВ «АСБІТ» інспектора з військового обліку ОСОБА_1 13 березня 2025 року проведено перевірку стану ведення військового обліку та організації бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації і на воєнний час.

За результатами зазначеної перевірки складено відповідний Акт № 24/1671, відповідно до якого комісією виявлено та зафіксовано значну кількість суттєвих порушень положень Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.

31 березня 2025 року уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно ОСОБА_1 складено протокол № 22, яким, з урахуванням висновків вищезазначеного Акту № 24/1671, посвідчено вчинення останньою протиправного діяння, ознаки якого містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Протокол складено в присутності ОСОБА_1 , а отримання нею екземпляру протоколу посвідчено її власним підписом. Текст протоколу містив повідомлення, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 , має відбутись 03 квітня 2025 року о 10-00 годин в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03 квітня 2025 року у визначений протоколом час начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 були розглянуті матеріали вказаної справи про адміністративне правопорушення та, за результатами розгляду, винесено оскаржувану постанову. Екземпляр постанови отримано позивачем у день її винесення, факт чого підтверджується власним підписом ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Штраф, накладений на ОСОБА_1 , як особу відповідальну за ведення військового обліку у ТОВ «АСБІТ», за дійсно вчинене нею адміністративне правопорушення, не порушує її законних прав та інтересів. Навпаки, застосоване адміністративне стягнення покликано сприяти виправленню порушника, зміні його поведінки та ставлення до органу військового управління (РТЦК та СП) в період оборони держави від військової агресії.

Суд також звертає увагу і на гнаступне.

Позивачем у тексті позову (сторінка 1 абз. 3) наведено інформацію, що не відповідає дійсності, оскільки Акт перевірки ТОВ «АСБІТ» було складено і затверджено не «01.04.2025р.», як вказано у позові, а 21 березня 2025 року, як зазначається на титульному аркуші копій Акту наданих суду як позивачем так і відповідачем. Клопотання позивача (стор. 1 абз. 5) «про відкладення розгляду протоколу до моменту закінчення строку на усунення недоліків» на адресу відповідача не надходило.

Позивач, аргументуючи незаконність, на його думку, спірної постанови, наводить ту обставину, що оскільки як Акт перевірки так і п.86 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого Постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року (Порядок 1487), містять вказівку на строк (30 діб) у перебіг якого виявлені порушення мають бути усунуті, то впродовж зазначеного строку притягнення правопорушника до відповідальності виключається.

Однак, наведена позиція позивача ґрунтується на хибному розумінні положень законодавства. Так: одним з основних імперативів доктрини адміністративного права є принцип невідворотності відповідальності особи за вчинене адміністративне правопорушення. Право визначення у діях особи складу правопорушення, передбаченого ст. 210; 210-1 та 211 КУпАП, та характеру правової санкції входить до складу дискреційних повноважень керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ст. 235 КУпАП). Положення як Акту перевірки так і протоколу № 22 від 31 березня 2025 року містять значний перелік виявлених та встановлених порушень чинних правових актів і норм, що є наслідком протиправної поведінки позивача. Отже, як матеріально- так і процесуально-правові складові, при винесенні спірної постанови, реалізовані керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 виключно в межах належної юридичної компетенції; ні Порядок 1487, ні КУпАП, ні інший будь-який чинний нормативний акт не пов`язує можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності з усуненням чи не усуненням продовж зазначеного п. 86 Порядку 1487 строку виявлених перевіркою недоліків; трактування положень нормативних актів позивачем, окрім іншого, суперечить приписам ст. 277 КУпАП, відповідно до яких: «Справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадпятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою) правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи». Тобто припущення позивача про наявність 30-ти денного «пільгового» строку при притягненні особи до адміністративної відповідальності не відповідає положенням закону; за усталеною практикою правозастосування перевірка ІНФОРМАЦІЯ_3 реальності усунення суб`єктами перевірки виявлених порушень і недоліків відбувається або в межах позапланової перевірки, у відповідності до положень п.80 Порядку 1487, або в межах наступної планової перевірки у якості окремого об`єкту контроля. Неусунення виявлених перевіркою недоліків в наведений термін становить об`єктивну сторону окремого адміністративного правопорушення та може бути підставою для притягнення особи до належної відповідальності.

Відсутність в облікових даних військовозобов`язаних підприємства певної інформації (сімейний стан, відомості про освіту, тощо) мотивується позивачем тією підставою, що ст. 25 КЗпП України забороняє вимагати при працевлаштуванні від особи документи, подання яких не передбачено законодавством.

Але, відповідно до абзаців третій та четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року № 12-рп/1998, у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»): «Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі держави, в основному, у значенні як сукупності законів та інших нормативно- правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін, без визначення його змісту, використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно- правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено».

Тобто, до категорії «законодавства» фактично відносяться і акти Кабінету Міністрів України. Положеннями Порядку 1487, як складової частини «законодавства» України, передбачена обов`язковість наявності у роботодавця інформації про певні персональні дані робітника, враховуючи сімейний стан, відомості про освіту, тощо. Таким чином надання такої інформації при працевлаштуванні є обов`язком особи і не суперечить положенням ст. 25 КЗпП України, а включення вказаної інформації до військово-облікових даних працівників є обов`язком підприємства (особи відповідальної за ведення військового обліку).

Матеріалами перевірки та положеннями оскаржуваної постанови виявлено факт наявності у значної кількості військовозобов`язаних підприємства військово-облікових документів (ВОД) за неактуальною формою (застарілий зразок). Сам по собі цей факт не свідчить однозначно про наявність порушення правил військового обліку. Але саме відносно, в тому числі, і цих осіб в Акті перевірки та постанові зазначається про порушеннями ними п. 3.2. Розділу 2 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року, а саме обов`язку проходження чергової військово- лікарської комісії (один раз на п`ять років).

Положеннями абз. 7 п. 3 ст. 22 Закону України № 3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року та вимогами п.п. 101 п. 1 додатку № 2 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних», затвердженого Порядком 1487, всі військовозобов`язані, впродовж передбаченого 60- ти денного терміну (з 18 травня 2024 року по 16 липня 2024 року (включно)), мали звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення власних облікових даних. Складовою процедури оновлення персональних даних є як проходження чергової ВЛК (за необхідності), так і отримання ВОД встановленого (оновленого) зразка, якщо його форма була змінена.

Матеріали адміністративної справи свідчать, що значна кількість працівників ТОВ «АСБІТ» цих вимог не виконала. Саме до посадових обов`язків позивача, як особи відповідальної за ведення військового обліку на підприємстві, у відповідності до вимог п. 34 Порядку 1487, окрім іншого, входить: «-проведення відповідної роз`яснювальної роботи серед призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виконання ними правил військового обліку; забезпечення повноти та достовірності облікових даних, що вносяться до списків персонального військового обліку; взаємодія з відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, органами СБУ, відповідними підрозділами розвідувальних органів щодо строків та способів звіряння даних списків персонального військового обліку, внесення відповідних змін до них, а також щодо оповіщення призовників, військово зобов 'язаних та резервістів; періодичне звіряння списків персонального військового обліку із записами у їх військово-облікових документах. Не рідше одного разу на рік проводять звіряння даних списків персонального військового обліку з обліковими документами відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; постійний контроль за виконанням посадовими особами державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій вимог цього Порядку, а призовниками, військово зобов`язаними та резервістами - правил військового обліку; постійне інформування відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів про посадових осіб державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які порушують вимоги цього Порядку, а також про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які порушують правила військового обліку, для притягнення їх до відповідальності згідно із законом».

Наявність та численність виявлених та встановлених перевіркою порушень правил військового обліку у діях робітників ТОВ «АСБІТ» з очевидністю свідчать, що позивачем, у цій частині, вимоги законодавства та службові обов`язки не виконуються.

Відповідно до абзацу шістнадцятого ч. 3 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізаційної підготовки становить, у тому числі, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування

національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів

місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил

цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, сприяти територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки у їхній роботі в мирний час та в особливий період.

Відповідно до п. 2 Порядку, військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду адміністративного матеріалу начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 всебічно, об`єктивно та в повному обсязі з`ясовано обставини допущеного правопорушення, ставлення порушника до допущеного порушення, його матеріальний стан, що було враховано при призначенні стягнення. Таким чином, для таких висновків у особи, яка винесла оскаржувану постанову, були підстави. При розгляді справи були з`ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях позивача є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність, також посадовою особою було з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача про те, що автором постанови не вірно відображені обставини події правопорушення, він не відреагував на зауваження позивача чи не вжив заходів для усунення перешкод в русі позивачу та інш., оскільки це спростовується вищенаведеним і ніякими іншими об`єктивними доказами не підтверджено, належних доказів про протилежне суду не надано. Позивачу спочатку потрібно було б самому не порушувати вимоги зазначеного закону про мобілізацію в Україні, а потім вже вимагати їх дотримання від інших і не перекладати тягар своїх порушень на інших, в тому числі і на сторону відповідача.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена КУпАП, яким визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. У контексті питання, що розглядається, Конституційний Суд України враховує положення статей 9, 33, 248, 268 Кодексу. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ст. 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, суд вважає встановленими не обгрунтовані обставини позовних вимог, вони не спростовують висновків відзиву на позов, а тому підстав для скасування спірної постанови не знаходить.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових або службових осіб.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому суд звертає увагу на положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в адміністративному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи чи інш..

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які пред`являються до дій та рішень суб`єктів владних повноважень. Таким чином, доводи позивача є не обгрунтованими, в зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вирішення даної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові можуть бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню повністю.

При таких обставинах суд вважає, що дії, вчинені відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення, слід визнати правомірними. Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача щодо наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачем не були допущені.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, вони не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 255, 256, 258, 288, 289 КУпАП, ст. 5, 15, 72-77, 79, 241-246, 250, 251 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Третій апеляційний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ст. 286 КАС України з урахуванням положень п. 3 Розділу VI ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ КАС України.

Суддя -