Справа № 620/4521/24
Суддя: Ольга ТКАЧЕНКО
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року Чернігів Справа № 620/4521/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ткаченко О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» відповідно до заяви від 26.02.2024 з додатками;

зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги мотивовані тим, що як військовослужбовець, який проходить військову службу в особливий період, має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 18.06.2024 витребувано додаткові докази по справі.

Представник військової частини НОМЕР_1 подав відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що при поданні заяви на звільнення, військовослужбовцю разом з рапортом про звільнення, необхідно надати докази того, що він фактично утримує трьох і більше дітей, оскільки головним критерієм є саме утримання дітей. Документів, які підтверджують проживання та утримання дітей, позивачем до заяви надано не було. Крім того, вказав, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.06.2023 №453-ОС позивачу призупинено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільнено з посади, знято з усіх видів забезпечення та вважаєтесь таким, що не виконує (не несете) обов`язків військової служби з 19.05.2023, на підставі витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2023 №0000145 (дата реєстрації провадження 19.05.2023) за кваліфікацією ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань, у зв`язку з цим звільнення з військової служби на даний час не можливе.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив таке.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2022 №177-ОС ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу загону, на всі види забезпечення, призначено на посаду та він вважався таким, що приступив до виконання службових обов`язків з 05.05.2022 у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (а.с. 5).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.06.2023 №453-ОС позивачу призупинено військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період, виплату всіх видів забезпечення, звільнено з посади та він вважається таким, що не виконує (не несе) обов`язки військової служби з 19.05.2023 на підставі витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2023 №0000145 за кваліфікацією частина 5 статті 407 Кримінального кодексу України (а.с. 39).

26.02.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей до 18 років. Разом із заявою позивачем подавалися копії свідоцтв про народження дітей і копія посвідчення батька багатодітної сім`ї (а.с. 6).

У відповідь на вказану заяву відповідач листом від 02.03.2024 №08.1/М-104/102 повідомив позивача, що при подачі заяви на звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебуванням на утримані позивача трьох дітей до 18 років, необхідно надати докази того, що позивач фактично утримує трьох і більше дітей, оскільки головним критерієм є саме факт утримання. Також вказав, що за наявності наказу про призупинення позивачу військової служби така соціальна гарантія як звільнення з військової служби у зв`язку з перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років на нього на даний час не поширюється. У разі закриття кримінального провадження №0000145 від 19.05.2023 та поновлення позивача на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період, заява щодо звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини (перебування на утримання трьох дітей віком до 18 років) буде розглянуто згідно з вимогами та термінами чинного законодавства (а.с. 7-8).

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби за наявності підстав протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно із частинами 1, 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-XII).

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

На час розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) з підстав:

- наявності перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей;

- вказаним дітям не виповнилось 18 років.

При цьому вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

З огляду на матеріали справи позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (в графі «Батьки» зазначено батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 ) (а.с. 38);

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (в графі «Батьки» зазначено батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 ) (а.с. 37 зворот);

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 (в графі «Батьки» зазначено батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 ) (а.с. 37).

Відповідно до довідок від 08.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №1304-, №1304-, №1304- та №134- ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с. 12-13).

Також Актом про проживання особи без реєстрації від 02.04.2024 підтверджується факт проживання позивача без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 зі своїми дітьми (а.с. 29, 38 зворот).

На підтвердження своєї участі у вихованні дітей позивач надав довідки зі шкіл від 14.03.2024, 07.03.2024, 25.03.2024 та лист Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області» від 15.03.2024 (а.с. 9, 10).

Суд зауважує, що Законом 2232-ХІІ не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина 1 статті 2 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 6 Сімейного кодексу України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 188 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.

Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття, водночас такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивача звільнено від обов`язку утримувати дітей. Натомість позивачем надано докази, що підтверджують спільне проживання позивача зі своїми неповнолітніми дітьми.

Крім того, позивачем 16.04.2025 подано через канцелярію суду до матеріалів справи рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.03.2025 у справі № 750/8541/24 , яке набрало законної сили 10.04.2025, яким встановлено факт перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років.

Водночас, встановлюючи у цій справі наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, суд враховує наступне.

Згідно із частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Положення №1115/2009).

Згідно з пунктом 481 Положення №1115/2009 для військовослужбовців, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місця служби, дезертирували із Держприкордонслужби або добровільно здалися в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба для військовослужбовців призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (пункт 482 Положення №1115/2009).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються, про що видається наказ начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходив службу.

Звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яких призупинено, здійснюється наказами по особовому складу посадових осіб, зазначених у пункті 89 цього Положення.

Звільнення з посад військовослужбовців, призначених на посади Президентом України, військову службу яких призупинено, здійснюється Президентом України (пункт 483 Положення №1115/2009).

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців (пункт 484 Положення №1115/2009).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до загальної чисельності Держприкордонслужби (пункт 485 Положення №1115/2009).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпункту "е" пункту 1, підпункту "е" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у виді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпункту "д" пункту 1 та підпункту "д" пункту 2 частини п`ятої, підпункту "д" пункту 1 та підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Звільнення військовослужбовців, військову службу яких призупинено, з військової служби здійснюється в установленому порядку посадовими особами, зазначеними у пункті 270 цього Положення (пункт 486 Положення №1115/2009).

Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Продовження військової служби та дії контракту з військовослужбовцями, зазначеними у цьому пункті, здійснюється наказами по особовому складу посадових осіб, зазначених у пункті 89 цього Положення (пункт 487 Положення №1115/2009).

Аналогічні положення викладені у частині 2 статті 24 Закону №2232-XII.

Із аналізу зазначених норм, суд дійшов висновку, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби виключно у разі набрання законної сили обвинувальних вироків стосовно них. При цьому Положення №1153/2008 не містять норм, які передбачають можливість звільнення з військової служби за пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 військовослужбовців, служба яким призупинена.

Натомість, звільнення за нормами підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 можливе лише після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.06.2023 №453-ОС позивачу призупинено військову служу за призовом під час мобілізації, на особливий період, виплату всіх видів забезпечення, звільнено з посади та він вважається таким, що не виконує (не несе) обов`язки військової служби з 19.05.2023 на підставі витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2023 №0000145 за кваліфікацією частина 5 статті 407 Кримінального кодексу України (а.с. 39).

Таким чином, станом на дату розгляду даної справи, позивач вважається таким, що йому призупинено військову службу у Збройних Силах України з 19.05.2023. В силу вимог частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на даний час позивач не входить до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань. Відомості щодо закриття кримінального провадження №0000145 або набрання вирком законної сили у суду відсутні.

З урахуванням наведених вище норм Положення №1115/2009, суд зауважує, що звільнення військовослужбовців з військової служби, військова служба яких була призупинена, можливе або за наслідками набрання законної сили обвинувальним вироком суду або за наслідками розгляду відповідного рапорту на звільнення з військової служби, після продовження військової служби у зв`язку з набранням законної сили виправдувальним вироком, закриттям кримінального провадження на підставі наказу відповідної посадової особи по особовому складу.

Тобто, після видання наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про призупинення військової служби ОСОБА_1 , правовідносини з позивачем з приводу можливості його звільнення з військової служби перейшли у нову площину та порядок такого звільнення вже визначається іншими нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009.

Відповідно заявлені вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років задоволенню не підлягають також із тих причин, що законодавством не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби для осіб, військову службу яким призупинено.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що досудове розслідування № 0000145 здійснюється за фактом вчасного не з`явлення на службу без поважних причин, а не відносно ОСОБА_1 оскільки військову службу позивачу призупинено наказом від 19.06.2023 №453-ОС, який не оскаржувався, а не досудовим розслідуванням.

Таким чином, відповідач у відповідь на заяву позивача від 26.02.2024 правомірно повідомив про неможливість його звільнення з військової служби внаслідок призупинення військової служби позивачу.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незвільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Водночас, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість у даній справі позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами доводи на обґрунтування підстав для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З урахуванням зазначеного, суд на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, доходить висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Водночас, суд зауважує, що позивач не позбавлений права на звернення до військової частини з рапортом про звільнення з військової служби з наданням належних доказів для підтвердження підстав для такого звільнення та видачі наказу по особовому складу про продовження військової служби.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повістю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_4 ,, РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Повний текст рішення суду складено 27 травня 2025 року.

Суддя Ольга ТКАЧЕНКО