Справа № 990/370/24
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

28 травня 2025 року №990/370/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Лариси Мар`єнко, суддів: Олександра Шевченка, Руслана Мельникова, розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у судове засідання адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Верховна Рада України, Вища рада правосуддя про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 , звернувся (засобами електронного зв`язку) до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить суд: визнати неправомірним та скасувати внесення Кабінетом Міністрів України до проекту Закону України "Про (Державний) бюджет України на 2025 рік" "розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року" у розмірі 2102,00 гривні. В якості похідної вимоги просить встановити відсутність у КМУ компетенції для внесення в проєкт бюджету цього показника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він Указом Президента України від 08.05.2024 №285/2024 призначений на посаду судді Харківського районного суду Харківської області. У період з 16 травня 2024 і до часу звернення до суду нарахування позивачу суддівської винагороди здійснюється з використанням величини - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року у розмірі 2102,00 гривні. Як вказує позивач, згідно приписів спеціального законодавства вказані нарахування мають здійснюватися, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року та, відповідно станом на 01 січня 2025 року має складати 3028,00 грн. Попри це, у проєкті Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", поданого Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховній Раді України, розмір прожиткового мінімуму для суддів встановлений на рівні розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи у 2021 році становить 2102,00 гривень. Позивач вважає дії Кабінету Міністрів України щодо здійснення розрахунку вартісної величини прожиткового мінімуму для оплати праці суддів та подання проєкту Закону "Про (Державний) бюджет України на 2025 рік" з такими показниками на розгляд Верховній Раді України неправомірним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання неправомірними та скасування змін, внесених до проєкту Закону України про Державний бюджет України передано за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025, справа передана судді Мар`єнко Л.М.

Ухвалою суду від 17.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін у судове засідання за правилами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України. Розгляд і вирішення справ вирішено здійснювати постійнодіючою колегією у складі трьох суддів, на підставі ст.33 КАС України.

Представник відповідача надіслав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що дії Кабінету Міністрів України щодо внесення проєкту Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" не є реалізацією Урядом своїх владних повноважень, та відноситься до участі Кабінету Міністрів України в законотворчому процесі, а саме до стадії вияву законодавчої ініціативи у формі підготовки законопроекту. Тобто, подання законопроекту до парламенту є складовою законотворчої діяльності і порядок внесення до проекту закону розміру відповідної величини не може ставити в залежність прийняття/неприйняття державного бюджету на відповідний рік. Тому проміжні дії Кабінету Міністрів України в межах законотворчого процесу не створюють безпосередніх наслідків для позивача і їх задоволення не призведе до поновлення його порушеного права, яке спричинено встановленням прожиткового мінімуму. Отже, на думку відповідача, такі дії/рішення Уряду відносяться до площини законодавчого процесу, виплив на який, приписами КАС України не передбачено.

Представник третьої особи - Верховної Ради України, надіслав суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких вказав, що заперечує проти позову в повному обсязі, вказуючи на те, що статтями 113 та 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України як вищий орган державної виконавчої влади, наділений правом законодавчої ініціативи, насамперед, щодо розробки та подання на затвердження парламенту проекту закону про Держаний бюджет України на відповідний рік. Втручання у реалізацію Кабінетом Міністрів України конституційного права законодавчої ініціативи та участі у спеціальній законодавчій процедурі, які віднесені до конституційних повноважень Уряду, на думку третьої особи, лежить поза площиною судового розгляду.

Позивач надіслав суду відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи - Вищої ради правосуддя, правом надати письмові пояснення, у встановлений судом строк, не скористався.

Ухвалою суду від 06.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про вихід зі спрощеного провадження та перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.05.2025 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення відсутністю компетенції Кабінету Міністрів України, як суб`єкта владних повноважень, щодо внесення до проекту Закону України "Про Державний бюджет на 2025 рік" розміру прожиткового мінімуму для працездатних осі, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

В частині позовних вимог щодо визнання неправомірним та скасування внесення Кабінетом Міністрів України до проекту Закону України "Про (Державний) бюджет України на 2025 рік" "розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року" у розмірі 2102,00 гривні, продовжено розгляд справи.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , Указом Президента України від 08.05.2024 №285/2024 призначений на посаду судді Харківського районного суду Харківської області.

В позовній заяві позивач вказує, що не погоджується з діями (заходами) Кабінету Міністрів України щодо розрахунку показника, з якого розраховується розмір суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатної особи у 2021 році - 2102,00 гривня та визначення такого показника в проєкті Закону України "Про Державний бюджет на 2025 рік", подання його на розгляд та затвердження до Верховної Ради України. Вказані дії, на думку позивача, порушують конституційні гарантії суддів на отримання гідної винагороди за виконання функцій держави, є втручанням в право на мирне володіння майном та засобом фактичного затримування виплати повного розміру заробітної плати з подальшим залишенням його державі.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступних підстав та мотивів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 75, пункту 1, пункту 6 статті 92 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

У відповідності до пунктів 1-3, 6 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

В статті 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" визначені основні повноваження Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до абзацу 14 пункту 1 частини першої цієї статті, Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці: розробляє та схвалює Бюджетну декларацію, розробляє проекти законів про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; приймає рішення про використання коштів резервного фонду Державного бюджету України.

Статтею 29 Закону встановлені повноваження Кабінету Міністрів України щодо розроблення та схвалення Бюджетної декларації, розроблення і забезпечення виконання державного бюджету:

Кабінет Міністрів України не пізніше 1 червня року, що передує плановому, розглядає та схвалює Бюджетну декларацію і у триденний строк подає її разом з фінансово-економічним обґрунтуванням до Верховної Ради України для розгляду за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.

Кабінет Міністрів України складає проект закону про Державний бюджет України, який ґрунтується на Бюджетній декларації з урахуванням рекомендацій Верховної Ради щодо бюджетної політики (якщо такі рекомендації схвалені відповідно до частини шостої статті 152 Регламенту Верховної Ради України), та подає його Верховній Раді України та Президенту України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому. Розгляд та затвердження Державного бюджету України відбувається у Верховній Раді України за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.

Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Державного бюджету України. Річний звіт про виконання закону про Державний бюджет України подається Кабінетом Міністрів України Верховній Раді України, Президенту України та Рахунковій палаті не пізніше 1 квітня року, наступного за звітним. Розгляд у Верховній Раді України річного звіту про виконання закону про Державний бюджет України здійснюється за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.

Отже, пункт 6 частини 1 статті 116 Конституції України імперативно встановлює, що саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Судом встановлено, що 14.09.2024 року Кабінетом міністрів України схвалено та подано до Верховної Ради України проєкт Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", зареєстрованому за №12000, в статті 7 якого затверджено прожитковий мінімум на 2025 рік, зокрема, установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

- дітей віком до 6 років - 2563 гривні;

- дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень;

- працездатних осіб - 3028 гривень;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень;

- осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня.

Згідно з нормами ст.96 Конституції України, Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період.

Порядок внесення, реєстрації, оформлення та розгляду законопроектів врегульовано розділом ІV "Законодавча процедура" Закону України 10 лютого 2010 року №1861-VI "Про Регламент Верховної Ради України" з урахуванням особливостей розгляду законопроектів про внесення змін до Конституції України, установлених главою 26 розділу V "Розгляд Верховною Радою України питань за спеціальними процедурами" цього Закону.

У абзацах 3, 4 п.2 мотивувальної частини Рішенні Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень ст.75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважень Ради) зазначено, що ВРУ визначена в ст.75 Конституції України парламентом і є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади, ВРУ є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Повноваження Ради реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. ВРУ здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

Тож, саме Верховна Рада України розглядає проєкт Закону України про Державний бюджет на відповідний рік та перевіряє його на відповідність Бюджетному кодексу та основним напрямкам бюджетної політики на наступний бюджетний період та іншому законодавству України та затверджує прожитковий мінімум, виходячи із принципів викладених у ст.7 БК України.

При цьому, будь які дії Уряду щодо встановлення чи зміни розміру прожиткового мінімуму в іншій формі, ніж підготовка відповідного законопроекту та передача його на розгляд Верховній Раді України в межах законодавчих процедур, не відповідають положенням Бюджетного Кодексу України.

Суд зазначає, що за правилами частини другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є вирішення судом спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому захист прав здійснюється у разі їх порушення, і звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v.Ukraine), заява №20390/07).

Відтак, при вирішенні спору суд, встановивши факт порушеного права особи, має прийняти рішення, яке поновить таке право. У разі ж неможливості поновлення порушеного права судовий захист не може відбутись як такий.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого господарського суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 130 Конституції України (справа про фінансове забезпечення діяльності судів) від 11 березня 2010 року №7-рп/2010 зазначено, що положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів", необхідно розуміти так, що: фінансування всіх судів в Україні повинне забезпечуватися державою виключно за рахунок коштів Державного бюджету України; від імені держави забезпечення фінансування судів здійснюють Кабінет Міністрів України шляхом розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України та Верховна Рада України шляхом затвердження Державного бюджету України виключно законом України, здійснення контролю за його виконанням і прийняття рішення щодо звіту про його виконання; у Державному бюджеті України мають визначатися окремо для всіх судів України видатки на їх утримання не нижче рівня, що надає можливість незалежного здійснення правосуддя, з подальшим забезпеченням повного і своєчасного виділення таких видатків; органи виконавчої влади беруть участь в організаційному забезпеченні функціонування судів і діяльності суддів у випадках та в порядку, передбачених Конституцією України та законами України.

В аспекті конституційних подань положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів", треба розуміти так, що Кабінет Міністрів України зобов`язаний у проекті закону про Державний бюджет України передбачати окремими рядками видатки для кожного суду всіх юрисдикцій і рівнів в достатніх для здійснення правосуддя обсягах, а Верховна Рада України законом повинна визначати такі видатки у Державному бюджеті України.

Проєкт Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", станом на час розгляду даної справи, є реалізованим шляхом прийняття Верховною Радою України Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-ІХ, який підписано Президентом України 28.11.2024 та опублікований в офіційному виданні "Голос України" 28.11.2024.

Тобто, у межах даного спору щодо визнання дій Кабінету Міністрів України щодо схвалення та подання до Верховної Ради України проєкту Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" в частині установлення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, права позивача, які, за його твердженням, були порушені, не можуть бути захищені, оскільки вказаний законопроєкт набув статусу Закону.

Відповідно до частини першої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Гарантування верховенства Конституції України як Основного Закону держави на всій території України згідно зі статтею 2 Закону України "Про Конституційний Суд України" є завданням Конституційного Суду України. Тому саме цей орган судової влади наділений повноваженнями вирішувати питання про конституційність, зокрема, законів та інших правових актів Верховної Ради України (пункт 1 частини першої статті 7 цього Закону).

Отже, рішення суду у даній справі не матиме впливу на правовідносини, які виникли до його ухвалення та може мати суто технічне, формальне значення, що суперечить завданням адміністративного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо доводів позивача в частині правомірності дій відповідача по розрахунку та визначенню показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року - 2102 гривень, колегія суддів зазначає таке.

Закон України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 року №966-XIV (далі за текстом - Закон №966-XIV) відповідно до статті 46 Конституції України дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Відповідно до статті 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частиною третьою статті 4 Закону №966-XIV визначено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Водночас абзацом четвертим статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено у розмірі 3028 гривень, а згідно з абзацом п`ятим цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - у розмірі 2102 гривні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22, від 21 березня 2024 року у справі №620/4971/23 та ін. (в спорах щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року) та виклала свій правовий висновок, відповідно до якого вказала: "Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі №966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Водночас законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.".

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24, слід дійти висновку про те, що встановлення Кабінетом Міністрів України в проєкті Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні, не суперечить чинному законодавству України.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів визначено до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих учасниками справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суду приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.19, 139, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Верховна Рада України, Вища рада правосуддя про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Лариса МАР`ЄНКО

Судді Олександр ШЕВЧЕНКО

Руслан МЕЛЬНИКА