Справа № 380/23055/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/23055/24 пров. № А/857/2201/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 380/23055/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Грень Н.М.,

час ухвалення рішення 17 грудня 2024 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , через представника, звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 , які полягають у застосуванні у період із 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально - побутових питань (проблем);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період із 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально - побутових питань (проблем), нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року із врахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації - різниці грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію - різницю грошового забезпечення за період з 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року включно у розмірі 3 878,11 грн. на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишено без руху для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків шляхом подання в десятиденний строк заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали, позивач подав заяву про поновлення строків звернення до суду, в якій виклав свої доводи щодо причин пропуску строку звернення до суду, які зводилися до того, що відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення відповідачем надіслано позивачу рекомендованим листом від 05.09.2024 №4208 на адвокатський запит представника позивача. Звертає увагу, що звернувся до адміністративного суду із позовною заявою у тримісячний термін, оскільки позовну заяву надіслано 12.11.2024.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду надано додатковий час для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимогу ухвали суду, позивачем до суду подано заяву про поновлення процесуального строку. В заяві вказував, що 23.06.2024 року адвокат позивача звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 . У листі №4208 від 05.09.2024 відповідач надав відповідь на адвокатський запит, який надійшов на адресу позивача 01.10.2024. Зазначає, що ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю, відповідно до якої у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник може звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП). Письмові повідомлення про розмір нарахованого грошового забезпечення із розбивкою по складових та заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивач отримав 01 жовтня 2024 року з відповіді відповідача на запит, оформленої заявами від 23.06.2024. Позивач отримав письмове повідомлення про розмір нарахованого йому грошового забезпечення із розбивкою по складових 01.10.2024 року у листі-відповіді на заяву від 23.06.2024 №4208. Отже, застосовуючи строки, визначенні у чинній редакції ст. 233 КЗпП України, стверджує, що ним подано позов в межах тримісячного строку з моменту одержання письмового повідомлення про розмір нарахованих сум.

Однак, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року в задоволенні заяви позивача про поновлення процесуального строку відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до приписів ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Вважає, що оскільки таке повідомлення ним отримано лише 1 жовтня 2024 року у відповідь на адвокатський запит, відтак звернувшись до суду 08 листопада 2024 року, не пропустив строк звернення з цим позовом. Декларує представник позивача, що саме на роботодавця покладено обов`язок з повідомлення працівника про суми нараховані при звільненні. Звертає увагу суду, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до ч. 1 ст.312, п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу частково скасувати з таких підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що тримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен мав дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. При цьому, представником позивача у заяві не наведено жодної причини пропуску строку звернення до суду які є об`єктивно непереборними, не залежать від його волевиявлення чи пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Спір у цій справі виник у зв`язку із зобов`язанням військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця за період 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року.

Таким чином, розглядуваний спір є спором про оплату праці.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Тому колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин, в частині, що стосується строку звернення до суду, підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (Рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001), колегія суддів зазначає про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позивач просив перерахувати грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19 липня 2022 року].

Як уже зазначалося, часовий проміжок, за який ОСОБА_1 просить здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення, в тому числі індексації, допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально - побутових питань, охоплюється періодом з 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року, а частина перша статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX почала діяти лише з 19 липня 2022 року, а відтак, лише частково розповсюджує свою дію на спірні правовідносини.

Судова колегія зазначає, що спірний в цій справі період [з 05 жовтня 2021 року по 05 травня 2023 року] умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] та після цього.

Однак, судом першої інстанції помилково застосовано лише редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент звернення до суду із позовом.

Колегія суддів наголошує, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки в частині спірного періоду [до 19 липня 2022 року], частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, тому право позивача на звернення до суду в частині позовних вимог з 05 жовтня 2021 року до 19 липня 2022 року, не обмежується будь-яким строком.

Щодо решти спірного періоду [з 19 липня 2022 року по 05 травня 2023 року] колегія суддів наголошує про наступне.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як вже зазначалось вище, відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Представник позивача наголошує, що оскільки таке «повідомлення» ним отримано лише 1 жовтня 2024 року у відповідь на адвокатський запит, відтак звернувшись до суду 08 листопада 2024 року, ОСОБА_1 не пропустив строк звернення з цим позовом.

Матеріалами справи, згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2021 №205 стверджується, що майора ОСОБА_2 , призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 17 вересня 2021 року № 332 на посаду НАЧАЛЬНИКА АВТОМОБІЛЬНОЇ СЛУЖБИ ВІДДІЛЕННЯ МАТЕРІАЛЬНО-ТЕХНІЧНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , зараховано в списки військової частини та зараховано на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.05.2023 року №139 підполковника ОСОБА_2 , заступника командира частини матеріально технічного забезпечення начальника відділення матеріально технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 28.04.2023 року №77, ЗАСТУПНИКОМ КОМАНДИРА ЧАСТИНИ НАЧАЛЬНИКОМ ЛОГІСТИКИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_2 , вважати таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця проходження військової служби. 05 травня 2023 року виключити його із списків особового складу військової частини, ракетно-артилерійського і речового забезпечення.

З аналізу наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з 05 травня 2023 року позивача не звільнено з військової служби, оскільки ОСОБА_1 наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 28.04.2023 року №77, призначено заступником командира військової частини НОМЕР_2 та саме в розташування цієї військової частини позивач вибув для подальшого проходження військової служби.

Колегія суддів зауважує, що можливість обчислення строку звернення до суду про вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, очевидно стосуються лише звільненого працівника, в даному випадку військовослужбовця.

Підстави звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, а здійснюється - відповідно до розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Водночас, військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули (ч.13 ст.6 Закону № 2232-XII).

Переміщення військовослужбовців, відповідно до п.110 Положення № 1153/2008, здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.

Переміщення осіб офіцерського складу між видами, окремими родами військ (сил) Збройних Сил України, органами військового управління, з`єднаннями, військовими частинами, вищими військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами закладів вищої освіти, установами та організаціями, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, здійснюється наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види, окремі роди військ (сил) Збройних Сил України, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи.

Згідно встановлених обставин справи, ОСОБА_1 не є звільнений з військової служби, а направлений для проходження такої в розташування іншої військової частини - НОМЕР_2 . Докази того, що на момент пред`явлення розглядуваного позову позивач звільнений з військової служби, матеріали справи не містять. Варто пам`ятати, що обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує причини пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Відтак строк вирішення заявленого трудового спору, становить три місяці з дня, коли ОСОБА_1 дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, як це чітко передбачає частина перша статті 233 КЗпП України.

Колегія суддів наголошує, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до суду починається від дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Варто зазначити, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (пункт 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII).

Відповідно до пункту 8 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджено наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Отже грошове забезпечення військовослужбовцям (щомісячні основні та додаткові види) виплачується в поточному місяці за минулий.

Згідно з відомостями грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2022 та 2023 роки (а.с.24,25), позивач за період з липня 2022 року по травень 2023 року періодично, щомісячно отримував грошове забезпечення від військової частини НОМЕР_1 .

Судова колегія наголошує, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом трьох місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

З огляду на те, що грошове забезпечення військовослужбовця є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка таке отримує. Позивач має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено виплату, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання грошового забезпечення особою, якій таке виплачене, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

Тому отримавши грошове забезпечення в серпні 2022 року за липень 2022 року, а в червні 2023 року за травень 2023 року, тобто в поточному місяці за минулий, позивач не міг не знати, іншими словами, повинен був дізнатися про порушення свого права ще в період вересень 2022 липень 2023 року.

Щодо отримання військовослужбовцем відповіді на адвокатський запит від військової частини, колегія суддів наголошує, що таке не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру грошового забезпечення.

Судова колегія зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Відтак отримання позивачем листа відповідача від 05 вересня 2024 року у відповідь на адвокатський запит його представника від 21 червня 2024 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через 2 роки після отримання грошового забезпечення за липень 2022 року.

Отже звернувшись з цим позовом 08 листопада 2024 року, позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 05 травня 2023 року.

Суд зазначає, що аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

З цією метою суд першої інстанції двічі надавав можливість скористатись правом подати заяву про поновлення, вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Колегія апеляційного суду зазначає, що представник позивача в суді першої інстанції не наводить жодних поважний причин, які б зумовили поважність пропуску строку, сконцентрувавши свою позицію виключно на отриманні листа-відповіді військової частини, чим двічі проігнорував вимоги місцевого адміністративного суду. Варто наголосити, що представник позивача хибно ототожнює обставини, з яким КЗпП України розпочинає відлік строку звернення до суду, з поважними причинами такого пропуску, що не є однаковими правовими категоріями.

Не зазначає про дійсно поважні причини пропуску строку звернення представник позивача також і в суді апеляційної інстанції.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом за період після 19 липня 2022 року, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Однак аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом за період з 05 жовтня 2021 року до 19 липня 2022 року.

Згідно з ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов частково передчасного висновку про повернення позовної заяви, тому оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно частково скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, а справу в частині позовних вимог за період з 05 жовтня 2021 року до 19 липня 2022 року направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В решті, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 380/23055/24, в частині заявлених позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення, в тому числі індексації різниці, допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально - побутових питань, за період з 05 жовтня 2021 року до 19 липня 2022 року скасувати та направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В решті ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 380/23055/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, в частині залишення ухвали суду першої інстанції без змін, в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 28 травня 2025 року.