Справа № 640/9500/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9500/20 Суддя (судді) першої інстанції: Парненко В.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України , в якому просить:

- визнати бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання постанови Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі №644/7155/18 протиправною;

- зобов`язати Державну казначейську службу України виконати постанову Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі №644/7155/18 в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звернувшись до Державної казначейської служби України із заявою про виконання постанови Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі №644/7155/18 в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача, отримала безпідставну відмову, оскільки положеннями чинного законодавства не передбачено такої підстави для відмови як «не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої терористичним актом», з урахуванням того, що у силу частини першої статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Державної казначейської служби України щодо відмови у виконанні постанови Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі № 644/7155/18 з підстав, наведених у листі від 20.03.2020 №5-06-06/5496.

В іншій частині вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна казначейська служба України звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що законодавство України не визначає підстав та бюджетних асигнувань для виконання такої категорії рішень як «відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту», оскільки відсутній закон, який регулює такий порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом.

На думку апелянта, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні також не врахував, що Верховна Рада України передбачила, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Також апелянт, заперечуючи проти задоволення в частині позовних вимог, вказує, що стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, було та є неможливим, оскільки механізму такого списання не визначено, бюджетні асигнування у Державному бюджеті України на зазначену мету не встановлені.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2024 та від 14.04.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.10.2019 по справі №644/7155/18 позов ОСОБА_1 стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Харківським апеляційним судом 14 січня 2020 року ухвалено постанову по даній справі, якою рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.10.2019 змінено в частині розміру моральної шкоди - стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту у розмірі 500 000 грн.

Представник позивача - адвокат Приходь О.І. 13.02.2020 звернулася в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до Державної казначейської служби України із заявою про виконання рішення суду разом з копіями судових рішень, а також виконавчим листом.

Листом від 20.03.2020 №5-06-06/5496 Державна казначейська служба України повідомила позивача, що законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок смерті фізичної особи, та шкоди завданої терористичним актом.

Вважаючи відмову відповідача у виконанні постанови Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі №644/7155/18 протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 у справі №644/7155/18 вирішено скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ДКС України виконати постанову Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі №644/7155/18 в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача.

Водночас задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Державної казначейської служби України щодо відмови у виконанні постанови Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі № 644/7155/18 з підстав, наведених у листі від 20.03.2020 №5-06-06/5496, суд зазначив, що відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Відсутність відповідного «процедурного» закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача щодо отримання відшкодування моральної шкоди від держави на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон №4901) Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно частин першої та другої статті 3 Закону № 4901 виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Положеннями пункту 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 встановлено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли:

1) виконавчий документ: не підлягає виконанню органом Казначейства; подано особою, що не має відповідних повноважень; пред`явлено до виконання з пропущенням установленого строку; не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження»;

2) судове рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;

3) боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов`язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;

5) стягувач узгодив відсутність зазначеної у виконавчому документі суми залишку невідшкодованого податку на додану вартість;

6) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

7) суми коштів, зазначені у виконавчому документі, перераховані боржником стягувачу;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) протягом місяця з дня звернення до стягувача для отримання додаткових відомостей для виконання рішення про стягнення коштів ним не надано таких відомостей органу Казначейства;

10) рішення про стягнення коштів з одержувача бюджетних коштів не відповідає заходам, передбаченим бюджетною програмою;

11) наявні інші передбачені законом випадки.

З систематичного аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що держава зобов`язана виконувати рішення суду, які набрали законної сили у добровільному порядку.

Положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, не передбачено підставу для відмови у виконанні рішення суду з підстав невизначеності джерела і порядку відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Таким чином, позивач не може бути позбавлений захисту своїх прав та відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку із відсутністю правового механізму захисту його прав.

Крім того, відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 №638-IV відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Вказана норма є чинною, має силу прямої дії, а її застосування не залежить від наявності або відсутності підзаконних актів, які б деталізували порядок реалізації зазначеного права.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не може бути позбавлений можливості на відшкодування матеріальної шкоди з огляду на відсутність джерела коштів на відшкодування такої шкоди або відсутність запланованих видатків на відшкодування шкоди.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відсутність відповідного закону, як це передбачено статтею 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди від терористичних актів, не може бути перешкодою у захисті прав позивача.

Щодо доводів апелянта про те, що стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, є неможливим, оскільки бюджетні асигнування у Державному бюджеті України на зазначену мету не встановлені, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, на виконання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у державному бюджеті України кожного року передбачені значні грошові кошти на виконання рішень, гарантованих державою, тобто рішень, боржником у яких є державний орган, а саме бюджетна програма КПКВ 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Виходячи із зазначеного, вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволення позовних вимог в частині, оскільки суд зобов`язаний захистити право позивача.

Таким чином, беручи до уваги зазначені вище правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Державної казначейської служби України щодо відмови у виконанні постанови Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 у справі № 644/7155/18 з підстав, наведених у листі від 20.03.2020 №5-06-06/5496.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів наголошує, що апеляційна скарга відповідача повністю дублює відзив на позовну заяву, тобто в ній не наведено норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції, не спростовано викладену у рішенні суду правову позицію та не спростовано доводів позивача, які стали підставою для часткового задоволення позову.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі №640/9500/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова