Справа № 640/25740/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

27.05.2025 р. справа №640/25740/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "ОЗЕРНЕ" (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління ДПС у м. Києві (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування наказу, визнання незаконними дій з приводу проведення перевірки, визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 22.12.2018р. на суму штрафних санкцій 63.465,60грн; 2) визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДФС у м. Києві №16396 від 05.11.2018р. про призначення фактичної перевірки; 3) визнання протиправними дій Головного управління ДФС у м. Києві із складання Акту перевірки № 6138/26-15-40-01/19033864 від 26.11.2018р.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що перевірка була призначена безпідставно, проведена упереджено, висновки перевірки є помилковими, факти реалізації алкогольних напоїв за цінами, нижчими від мінімальних роздрібних цін вигаданими.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що перевірка була призначена за наявності визначених Податковим кодексом України підстав, проведена із дотриманням процедури, висновки перевірки є документально підтвердженими та юридично умотивованими, зафіксовані у фотосвітлинах алкогольні напої знаходились у реалізації за цінами, нижчими від мінімальних роздрібних цін, міра юридичної відповідальності за вчинене винною особою правопорушення обрана правильно, штраф розрахований вірно.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які не можуть бути невідомі учасникам спору (у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні до суду доказів відносно таких відомостей), строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не надали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену національним законодавством України процедуру державної реєстрації субєктів господарювання; набув правового статусу юридичної особи приватного права; значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців під ідентифікаційним кодом 19033864; у межах спірних правовідносинах знаходився на обліку у якості платника податків (зборів, обовязкових платежів) в ГУ ДФС у м.Києві, компетенційним правонаступником якого є ГУ ДПС у м.Києві.

У межах спірних правовідносин заявник на підставі ліцензії №01072 від 01.02.2018р. здійснював роздрібну торгівлю алкогольними напоями у магазині за адресою: м.Київ, вул.Кирилівська, б.109В/1.

Ці обставини сторонами не оспорюються.

02.11.2018р. працівниками ГУ ДФС у м.Києві була складена доповідна записка №1929/26-15-40-01-15 (у тому числі і стосовно заявника) з приводу виявлення ознак декларування незначних сум акцизного податку у межах провадження господарської діяльності з продажу алкогольних напоїв.

05.11.2018р. контролюючим органом відносно заявника було складено наказ №16396 про призначення на підставі п.п.80.2.2 ст.80, п.п.80.2.3 ст.80 Податкового кодексу України фактичної перевірки за адресою провадження господарської діяльності м.Київ, вул.Кирилівська, 109В/1.

Із посиланням на наказ ГУ ДФС у м.Києві від 05.11.2018р. №16396 14.11.2018р. були складені направлення на перевірку №7601/26-15-40-01 та №7602/26-15-40-01 з питання дотримання вимог чинного законодавства, яке регулює обіг алкогольних напоїв.

На подальшу реалізацію наказу ГУ ДФС у м.Києві від 05.11.2018р. №16396 працівниками контролюючого органу 14.11.2018р. була проведена фактична перевірка заявника за адресою розташування магазину м.Київ, вул.Кирилівська, 109В/1.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 26.11.2018р. №6138/26-15-40-01/19033864 (далі за текстом Акт №6138).

У тексті Акту №6138 викладені власні судження субєкта владних повноважень про вчинення заявником діяння у вигляді продажу алкогольних напоїв за ціною, нижчою від мінімальної роздрібної ціни, а саме: 1) вино ігристе «Маренго» було продано за ціною 70,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 89,00грн.; 2) коньяк «Георгіївський» був проданий за ціною 100,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 151,66грн.; 3) вино «Інкерман Нуво» було продано за ціною 40,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 42,00грн.; 4) вино «Ігристе «Салюте асті» за ціною 40,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 89,00грн., а також про вчинення заявником діяння з приводу невидачі розрахункового документа на реалізований алкогольний напій.

Згідно з Актом №6138 окреслені діяння заявника були кваліфіковані субєктом владних повноважень у якості порушень ст.18 Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», постанови КМУ від 30.10.2008р. №957, п.1 ст.3, п.2 ст.3 Закону України від 06.07.1995р. №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Уповноважена особа заявника відмовилась від підписання Акту №6138.

22.12.2018р. контролюючим органом із посиланням на Акт №6138 було винесено податкове повідомлення-рішення № від 22.12.2018р. про застосування 63.465,60грн. штрафу (1) за подією реалізації вина ігристого «Маренго» за ціною 70,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 89,00грн. розмір застосованого штрафу склав 10.000,00грн.; 2) за подією реалізації коньяку «Георгіївський» за ціною 100,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 151,66грн. розмір застосованого штрафу склав 33.465,60грн.; 3) за подією реалізації вина «Інкерман Нуво» за ціною 40,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 42,00грн. розмір застосованого штрафу склав 10.000,00грн.; 4) за подією реалізації вина «Ігристе «Салюте асті» за ціною 40,00грн. при мінімальній роздрібній ціні 89,00грн. розмір застосованого штрафу склав 10.000,00грн.

Стверджуючи про невідповідність закону правових актів індивідуальної дії субєкта владних повноважень у формі податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві № від 22.12.2018р., наказу ГУ ДФС у м.Києві від 05.11.2018р. №16396, а також про невідповідність закону дій субєкта владних повноважень з приводу проведення фактичної перевірки на підставі наказу ГУ ДФС у м.Києві від 05.11.2018р. №16396, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу способів, механізмів, підстав для здійснення субєктами владних повноважень системи Державної фіскальної служби України (Державної податкової служби України) заходів податкового контролю за дотриманням учасниками суспільних відносин податкової дисципліни та дисципліни провадження господарської діяльності в окремих сферах господарювання, а також процедур розгляду матеріалів проведених заходів податкового контролю та притягнення винних у вчиненні правопорушень осіб до мір юридичної відповідальності унормовані приписами Податкового кодексу України, а правила обігу алкогольних напоїв (міри юридичної відповідальності за порушення цих правил) та правила провадження господарської діяльності у сфері торгівлі регламентовані нормами Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та Закону України від 06.07.1995р. №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» відповідно.

Так, у розумінні п.61.1 ст.61 Податкового кодексу України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з п.62.1 ст.62 Податкового кодексу України податковий контроль здійснюється шляхом: 62.1.1. ведення обліку платників податків; 62.1.2. інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; 62.1.3. перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; 62.1.4. моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Відповідно до п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За визначенням п.п.75.1.3 ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з п.п.80.2.2 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав як наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Зі змісту п.п.80.2.2 ст.80 Податкового кодексу України слідує, що приводом для вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу призначення заходу податкового контролю у формі фактичної перевірки є наявність у розпорядженні контролюючого органу (у тому числі і за рахунок отримання від державних органів або органів місцевого самоврядування) інформації про можливі порушення законодавства щодо здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів та ліцензій, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Відповідно до п.п.80.2.3 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися за наявності хоча б однієї з таких підстав як письмове звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування.

Зі змісту п.п.80.2.3 ст.80 Податкового кодексу України слідує, що приводом для вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу призначення заходу податкового контролю у формі фактичної перевірки є письмове звернення покупця (споживача) про порушення порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування.

Також відповідно до п.п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися за наявності хоча б однієї з таких підстав як наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Зі змісту п.п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України слідує, що приводом для вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу призначення заходу податкового контролю у формі фактичної перевірки є або наявність у розпорядженні контролюючого органу (у тому числі і за рахунок отримання від інших учасників суспільних відносин) інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, або здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже, положення п.п.80.2.2 ст.80 Податкового кодексу України частково співпадають із положеннями п.п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України в частині згадки такої кваліфікуючої умови як наявність у розпорядженні контролюючого органу інформації про діяльність платника податків, але у п.п.80.2.2 ст.80 Податкового кодексу України законодавець веде мову про інформацію стосовно можливих порушень законодавства щодо обігу підакцизних товарів (тобто ймовірність чи вірогідність), а у п.п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України законодавець веде мову про інформацію стосовно порушень законодавства щодо обігу підакцизних товарів (тобто обсяг та характер наявної інформації мають виключати обґрунтовані сумніви у дотриманні учасником суспільних відносин вимог закону).

У межах спірних правовідносин обставини існування достатньо обґрунтованих сумнівів у неухильному дотриманні заявником як учасником суспільних відносин вимог національного закону України в сфері обігу алкогольних напоїв повною мірою засвідчені доповідною запискою ГУ ДФС у м.Києві від 02.11.2018р. №1929/26-15-40-01-15.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 26.03.2024р. у справі №420/9909/23 «Реалізуючи мету, з якою ця справа розглядається у складі Судової палати, Верховний Суд формулює такий правовий висновок, який має забезпечити єдині підходи до оцінки правомірності наказів про призначення фактичних перевірок. У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.».

З наведених вище міркувань суд вважає, що відсутні підстави для визнання протиправним і скасування наказу ГУ ДФС у м.Києві від 05.11.2018р. №16396.

При цьому, з огляду на тривалий час розгляду даної справи не з вини заявника суд вважає, що в аспекті ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд вважає за необхідне розглянути позов за цим епізодом по суті.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що згідно з п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Зі змісту наведеної норми закону слідує, що законодавець наділив учасника суспільних відносин платника податків виключно правом на перевірку зовнішньої відповідності поданих працівниками контролюючого органу під час проведення заходу податкового контролю документів вимогам ст.81 Податкового кодексу України.

Натомість, правом на сутнісну перевірку підстав для призначення заходу податкового контролю (тобто на перевірку поданих працівниками контролюючого органу під час проведення заходу податкового контролю документів положенням ст.77, 78, 80 Податкового кодексу України) заявник не наділений.

Копії приєднаних до справи документів засвідчують, що у межах спірних правовідносин субєкт владних повноважень був допущений до проведення заходу податкового контролю, позаяк уповноваженою особою заявника були підписані направлення на перевірку, видані копії документів про обіг алкогольних напоїв, забезпечена можливість фотофіксації працівниками контролюючого органу окремих пляшок алкогольних напоїв.

Тому наведених вище міркувань суд вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними дій ГУ ДФС у м.Києві з приводу проведення фактичної перевірки на реалізацію наказу ГУ ДФС у м.Києві від 05.11.2018р. №16396.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що за визначенням ст.2 Закону України від 06.07.1995р. №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця; розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Згідно з п.1 ст.3 та п.2 ст.3 Закону України №265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: 1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; 2) видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Згідно з Актом №6138 у ході проведення фактичної перевірки заявником не було видано розрахункового документу на реалізований товар алкогольні напої.

Разом із тим, зроблені працівниками контролюючого органу фотосвітлини пляшок алкогольних напоїв, підписаний уповноваженою особою заявника акт зняття залишків алкогольних напоїв із ціною, нижчою від мінімальної роздрібної ціни, наявність на пляшках алкогольних напоїв цінників визнається судом достатніми доказами знаходження цих товарів в реалізації поза межами використання режиму програмування товарів у реєстраторі розрахункових операцій.

Викладений у позові довід заявника про зберігання цих алкогольних напоїв в підсобному приміщенні поза межами виробничого процесу продажу товару суд відхиляє, позаяк заявник обєктивно не може мати ані легального інтересу, ані вимушеної потреби у тривалому зберіганні у підсобному приміщенні декількох (а не однієї) пляшок різних алкогольних напоїв із цінниками, що є безумовною ознакою належної підготовки товару до подальшого продажу.

Тому довід заявника про протилежне суд відхиляє.

Суд відмічає, що на подальший розвиток ч.10 ст.18 Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» Урядом України було прийнято постанову від 30.10.2008р. №957, якою установлено розмір мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв.

У межах даної справи є неоспореними обставини того, що відображені в Акті №6138 ціни реалізації виявлених перевіркою алкогольних напоїв знаходяться у діапазоні, нижчому від установлених постановою КМУ від 30.08.2008р. №957

Згідно з ч.2 ст.17 Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10000 гривень.

Оскаржене податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві № від 22.12.2018р. було винесено саме із посиланням на ст.17 Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а тому суд відхиляє усі доводи заявника про існування дефектів (недоліків, вад) у тексті рішення субєкта владних повноважень.

Водночас із цим, суд зауважує, що процитовані вище положення не відповідають вимозі якості закону, позаяк не містять взагалі жодних визначень та критеріїв: ані стосовно застосованої законодавцем юридичної конструкції «партія товару»; ані стосовно механізму виключення з кола цієї партії товару тих алкогольних напоїв, які у минулому (у разі тривалого знаходження товару у реалізації) були реалізовані за цінами, вищими від тодішніх мінімальних роздрібних цін; ані стосовно вказівок на застосування однієї і тієї ж міри юридичної відповідальності відносно кожної окремої номенклатури алкогольних напоїв у разі виявлення декількох окремих епізодів реалізації різних алкогольних напоїв за цінами, нижчими від мінімальних роздрібних цін.

Відтак, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що у даному конкретному випадку найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли обсяги алкогольних напоїв, реалізованих заявником за цінами, нижчими від мінімальних роздрібних цін, а також календарні дати первинних документів про обіг цих алкогольних напоїв, тривалість знаходження цих алкогольних напоїв в реалізації зумовлюють застосування за усі епізоди реалізації одного штрафу згідно з ч.2 ст.17 Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» у розмірі 10.000,00грн.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку з огляду викладену вище явну та очевидну недосконалість змісту ч.2 ст.17 Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та з огляду на приписи ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року оскаржене податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві № від 22.12.2018р. підлягає скасуванню у сумі штрафу, розмір якого перевищує 10.000,00грн.

У решті вимог позов належить залишити без задоволення.

З міркувань тривалого строку розгляду даного спору не з вини заявника усі вимоги заявника в аспекті ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод належить розглянути по суті.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Клопотання відповідача про залишення позову без розгляду в частині вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДФС у м. Києві №16396 від 05.11.2018р. про призначення фактичної перевірки та в частині вимоги про визнання протиправними дій Головного управління ДФС у м. Києві із складання Акту перевірки № 6138/26-15-40-01/19033864 від 26.11.2018р. залишити без задоволення.

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві № від 22.12.2018р. в частині застосування 53.465,60 грн штрафу.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код - 44116011; місцезнаходження - 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "ОЗЕРНЕ" (ідентифікаційний код - 19033864; місцезнаходження - вул. Золочевська, буд. 33/52, літ. "А"1, м. Київ, 04114) 302,68 грн (триста дві гривні 68 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Шостого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко