Справа № 620/14808/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.,

суддів: Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі: Масловській К.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо неприйняття рапортів ОСОБА_1 про його звільнення за статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 , надані в якості додатків до позовної заяви, та прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби за статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 позов задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у неприйнятті та нерозгляді рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку із загибеллю батька.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 04.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку із загибеллю батька, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується вчинення позивачем дій, спрямованих на подачу рапортів командиру відділення в/ч НОМЕР_1 у листопаді 2023 року та січні 2024 року, які безпідставно не були розглянуті останнім із прийняттям відповідного рішення, а тому, враховуючи, що позивач має право на звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свою позицію обґрунтовує тим, що судом безпідставно встановлено факт подання позивачем до відповідача рапортів про звільнення з військової служби, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять, а відтак висновок суду про протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапортів позивача є необґрунтованим. Крім того, наголошує, що за відсутності факту подання позивачем рапортів про звільнення відсутні підстави вважати, що відповідачем порушені права позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Окремо звертає увагу, що висновки суду про наявність у позивача права на звільнення з військової служби є передчасними, оскільки відповідні документи не були предметом розгляду відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи, що розгляд справи судом першої інстанції здійснювався за правилами загального позовного провадження, однак від учасників справи не надійшло клопотань про її розгляд за їх участі, то справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

У свою чергу, наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2023 №52 солдата ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та до списків особового складу частини і на всі види забезпечення з 24.02.2023.

Також наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.07.2023 №167 солдата ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та приписано вважати таким, що з 10.07.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Водночас, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 направлено сповіщення від 08.08.2023 №37 на старшого солдата ОСОБА_2 про те, що останній загинув за невстановлених обставин в населеному пункті Глушківка Харківської області.

Судом першої інстанції також встановлено, що 07.11.2023 мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою щодо звільнення позивача з військової служби.

Листом від 06.12.2023 №ЗВ/3588 повідомлено ОСОБА_3 про передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, надано перелік документів, які надійшли щодо ОСОБА_2 з військової частини НОМЕР_2 , а також повідомлено про порушення кримінальної справи з приводу загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 та про те, що у зв`язку з тим, що слідство триває, неможливо надати документи щодо обставин його загибелі.

До цього листа була додана, зокрема, довідка Військової частини НОМЕР_2 від 13.10.2023 №69/20/3дск про безпосередню участь солдата ОСОБА_2 10.07.2023 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у н.п. Новоселівське Сватівського району Луганської області.

Окрім наведеного матеріали справи свідчать, що 19.11.2023 солдатом ОСОБА_1 складено на ім`я командира відділення в/ч НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 12 пп. «г» ч. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з тим, що його батько загинув під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Крім того, солдатом ОСОБА_1 складено рапорт від 04.01.2023 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із загибеллю батька під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У подальшому, на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.06.2024 №176 солдата ОСОБА_1 приписано вважати таким, що 13.06.2024 вибув у військову частину НОМЕР_3 для відбування покарання.

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 та неприйняття рішення про звільнення останнього з військової служби, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон; тут і надалі у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Підстави звільнення з військової служби регламентовані статтею 26 Закону.

Так, за правилами абз. 14 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) як якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч. 7 ст. 26 указаного Закону).

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008; тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом 1 пункту 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно абз. 3 п. 235 Положення №1153/2008 військовослужбовці за їх бажанням можуть не направлятися на обстеження військово-лікарською комісією в разі звільнення, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин.

Відповідно до п. 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

У свою чергу, за змістом ст. 31 указаного Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Системний аналіз наведених норм у своєму взаємозв`язку дає підстави для висновку, що передумовою для звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, є подання таким відповідного рапорту, за результатами розгляду якого командиром військової частини приймається рішення щодо його задоволення чи відмови. При цьому, виключними повноваженнями з прийняття рішення про звільнення з військової служби наділені командири відповідних військових частин (у спірному випадку командир в/ч НОМЕР_1 ).

Водночас, матеріали справи свідчать, що спірним у ній є, насамперед, питання, чи подавався взагалі позивачем відповідний рапорт (рапорти).

Як було встановлено вище, солдатом ОСОБА_1 19.11.2023 складався на ім`я командира відділення в/ч НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку із загибеллю батька (а.с. 16), а також 04.01.2023 (за твердженням позивача 04.01.2024) рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби (а.с. 19). За твердженням позивача, вказані рапорти не приймалися адресатами, а можливості їх направити будь-якими засобами зв`язку з огляду на перебування у зоні бойових дій у ОСОБА_1 не було.

У свою чергу, в/ч НОМЕР_1 наполягає на тому, що жодного рапорта від позивача до відповідача не надходило.

На переконання колегії суддів, сукупність наявних у матеріалах справи документів (рапортів від 19.11.2023 та від 04.01.2023 (2024), листа ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.12.2023 №ЗВ/3588, адресованого матері позивача ОСОБА_3 , а також рапортів щодо неможливості брати участь у бойових діях та відмови у прийнятті рапорта про звільнення з військової служби, а також щодо направлення для проходження медичного обстеження) дає підстави вважати, що у спірному випадку позивачем та членами його сім`ї (матір`ю) вчинялися дії, спрямовані на звільнення з останнього з військової служби за приписами пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, які залишені без належного реагування з боку в/ч НОМЕР_1 .

За таких обставин, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірному випадку мала місце протиправна бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , що виявилася у неприйнятті рапортів ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби, наслідком чого є покладення на відповідача обов`язку із прийняття таких рапортів та забезпечення їх розгляду в установленому чинним законодавством порядку.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, як було підкреслено вище, передумовою для звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, є подання таким відповідного рапорту, за результатами розгляду якого командиром військової частини приймається рішення щодо його задоволення чи відмови. Під час такого розгляду здійснюється перевірка викладених у ньому відомостей та документів, за результатами опрацювання яких приймається рішення про задоволення чи відмову у задоволенні рапорту про звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі абз. 14 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону.

Натомість, як свідчать матеріали справи, на час звернення до суду із вказаним позовом рапорти позивача про звільнення з військової служби командиром в/ч НОМЕР_1 не приймалися та, відповідно, не розглядалися, рішення щодо суті рапорту не ухвалювалося, а відтак і не надавалася оцінка питанню наявності у солдата ОСОБА_1 права на звільнення з військової служби за абз. 14 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про підтвердження матеріалами справи наявності підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку із загибеллю батька при виконанні обов`язків військової служби є передчасними і такими, що перебувають поза межами предмету цього спору, позаяк дискреційними повноваженнями з прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин був наділений командир в/ч НОМЕР_1 , а за відсутності рішення по суті рапорту встановлення судом права позивача на звільнення з військової служби є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення шляхом виключення з нього висновків про наявність у позивача підстав для звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону за сімейними обставинами у зв`язку із загибеллю батька при виконанні обов`язків військової служби, а також резолютивної його частини шляхом виключення з неї формулювання: «… з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.».

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо неприйняття та нерозгляду рапортів позивача про звільнення з військової служби, однак передчасності позовних вимог про прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби, судова колегія приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній та резолютивній частинах.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також до спірних правовідносин неправильно застосовані норми матеріального права, що у своїй сукупності стало підставою для неправильного вирішення справи у частині. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - змінити у мотивувальній та резолютивній частинах.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - змінити, зазначивши, що підстави для часткового задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині цієї постанови, та виклавши абзац третій його резолютивної частини у наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 04.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку із загибеллю батька.».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Повне рішення виготовлено 27 травня 2025 року.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев