Справа № 140/173/25
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року ЛуцькСправа № 140/173/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства Ельбе УА до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Ельбе УА (далі ПП «Ельбе УА», позивач) звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.11.2024 № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в зазначеному ППР нарахований земельний податок з юридичних осіб за періоди: 2021, 2022, 2023 у сумі 333847,71 грн за земельну ділянку з кадастровим номером :22:123:0040, розташовану в м. Луцьку по вул. Глушець, 59.

Водночас позивач не погоджується з вищевказаним ППР, посилаючись на те, що він не є власником даної земельної ділянки та вона не перебуває на балансі їхнього підприємства, оскільки згідно нотаріально посвідченого акту приймання-передачі від 28.01.2019 вказана земельна ділянка передана до статутного капіталу ТзОВ «Консалтинг Сервіс Плюс».

Крім того вказує на те, що незрозумілим є сума нарахування земельного податку за вказані роки та яким чином вона обраховувалась.

Також звертає увагу з посиланням на норми ПК України на те, що не можуть бути нараховані штрафні санкції за несвоєчасну сплату земельного податку під час дії карантину. З наведених підстав позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні з мотивів правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Зазначила, що підставою для нарахування плати за землю за періоди 2021-2023 було те, що у підприємства станом на момент проведення перевірки наявна земельна ділянка по вул. Глушець, 59 в м. Луцьку, площею 0,1896, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на землю серії ЯМ №251835 від 08.06.2012. Вказує на те, що підприємству неодноразово направлялись листи щодо необхідності подати податкові декларації з плати за землю для юридичних осіб та сплатити задекларовані суми. Вважає, що відповідачем у відповідності до норм ПК України нараховано даний податок, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - правомірним.

У відповіді на відзив представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 30.10.2024 ГУ ДПС у Волинські області на підставі наказів №3177-п від 16.09.2024 (а.с.48) та 3597-п від 21.10.2024 (а.с.49) проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПП «Ельбе УА».

За результатами якої складено акт №30340/07-06/3180215 від 30.10.2024 (а.с. 7-9), яким встановлено такі порушення: пунктів 288.1-288.5 ст.288, ст.289, п.286.2 ст.286, п.п.14.1.73 п.14.1 ст.14, п.п.269.1.1. п.269 ст.269. п.287.1 ст.287, п.44.1 ст.44 ПК України, а саме занижено плату за землю з юридичних осіб на загальну суму 333847,71 грн, а саме за 2021 рік 99211,80 грн, 2022 рік - 109132,98 грн, 2023 рік 125502,93 грн.

ГУ ДПС у Волинській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Розділу ХІІ ПК України прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.11.2024 № , яким позивачу нараховано земельний податок з юридичних осіб: за 2021-2023 роки на суму 333847,71 грн (а.с.6).

Надаючи правову оцінку спірним податковим повідомленням-рішенням, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Відповідно до пункту 7.1 статті 7 ПК України під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи: 7.1.1. платники податку; 7.1.2. об`єкт оподаткування; 7.1.3. база оподаткування; 7.1.4. ставка податку; 7.1.5. порядок обчислення податку; 7.1.6. податковий період; 7.1.7. строк та порядок сплати податку; 7.1.8. строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Згідно з пунктом 8.3 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Правові відносини щодо нарахування та сплати плати за землю врегульовані зокрема статтями 269-287 ПК України.

Згідно з підпунктом 269.1.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками плати за землю є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

Об`єктами оподаткування платою за землю є земельні ділянки, які перебувають у власності (пп.270.1.1.1. п.270.1 ст. 270 ПК України).

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п.п.271.1.1 п.271.1 ст.271 ПК України).

Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (п.284.1 ст.284 ПК України).

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (пункти 285.1, 285.2 ст.285 ПК України).

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є:

а) дані державного земельного кадастру;

б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю);

г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї);

ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв);

д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї);

е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, земельну частку (пай), відомості про які відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, нарахування податку фізичним особам здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування.

У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, відомості про яку відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними та юридичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 286.2 статті 286 даного Кодексу платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

При цьому, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу. (п.287.10 ст.287 ПК України).

Обов`язок сплачувати земельний податок виникає з дня виникнення права власності на земельну ділянку.

У разі припинення права власності на земельну ділянку податок сплачується за фактичний період перебування землі у власності у поточному році (п.287.1 ст.287 ПК України).

Судом встановлено, що податковим повідомленням рішенням від 27.11.2024 № позивачу нараховано податок за землю за період 2021-2023 роки на загальну суму 333847,71 грн, а саме за 2021 рік - 99211,80 грн; 2022 рік -109132,98 грн, 2023 рік 125502,93 грн відповідно.

Об`єктом оподаткування земельним податком стала земельна ділянка площею 0,1896 га з кадастровим номером :22:123:0040, розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1896 га, яка перебуває у власності позивача.

В обґрунтування протиправності вищевказаного ППР позивач вказує, що у січні 2019 року дана земельна ділянка відповідно до протоколу №01/19 установчих зборів засновників ТзОВ «Консалтинг Сервіс Плюс» від 22.01.2019 та акту приймання передачі майна, який засвідчено нотаріально, внесена до статутного капіталу ТзОВ «Консалтинг Сервіс Плюс» і відповідно не перебуває на балансі підприємства.

З огляду на вказане позивач вважає, що у період з 2021 по 2023 роки не був власником вказаної земельної ділянки та відповідно не мав обов`язку сплачувати земельний податок за вказані періоди.

З такими твердженнями позивача суд не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ №251835 ПП «Елебе УА» () є власником земельно ділянки з кадастровим номером :22:123:0040, розташованої в м. Луцьку по вул. Глушець, 59, загальною площею 0,1896 га (а.с.55).

Вказане також підтверджується і відомостями поземельної книги по земельній ділянці з кадастровим номером :22:123:0040 (а.с.84-90). Цільовим призначенням даної ділянки є: категорія земель: землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення: для обслуговування складських приміщень.

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відтак, підставою для нарахування позивачу земельного податку стали дані Державного земельного кадастру, що узгоджується із нормою підпункту б пункту 286.1 статті 286 ПК України.

Із внесених до Державного земельного кадастру та актуальних на момент обчислення спірних податкових зобов`язань відомостей, контролюючим органом встановлено, що право власності на земельну ділянку, яка стала об`єктом оподаткування, зареєстровано за ПП «Ельбе УА».

Так дійсно згідно з протоколом №01/19 установчих зборів засновників ТзОВ «Консалтинг Сервіс Плюс» від 22.01.2019 (а.с.11-12) та акту приймання передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТзОВ «Консалтинг Сервіс Плюс» позивач передав дану земельну ділянку до статутного капіталу останнього (а.с.10).

Однак, вказаний протокол та відсутність даної ділянки на балансі позивача не свідчать про те, що ПП «Ельбе УА» не є власником даної земельної ділянки, оскільки як свідчать наявні в справі документи, у встановлений законодавством спосіб, не було здійснено державної реєстрації цих прав за ТзОВ «Консалтинг Сервіс Плюс».

При цьому, сам позивач визнає факт не реєстрації права власності даної ділянки за новим власником в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також суд звертає увагу, що відповідно до ст.125 ЗК України право власності чи користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації, а не прийняття протоколів чи складання акту приймання передачі такого майна.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відтак, користуючись під час нарахування позивачу земельного податку актуальними відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру відповідач не мав повноважень та не міг ставити під сумнів їх достовірність, а тому повинен був їх враховувати при визначенні платника та інших елементів нарахованого позивачу земельного податку.

Як встановлено судом, на момент винесення спірного ППР будь-які зміни щодо власника земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не були внесені. А позивачем не подано належних та допустимих доказів про перехід власності на дану земельну ділянку до іншого власника.

Відтак, твердження позивача, що він не був власником даної земельної ділянки в 2021-2023 роках є помилковим, оскільки допоки особа вважається власником земельної ділянки і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру є актуальними відомості про неї як про власника, така особа є платником земельного податку.

Даний висновок суду узгоджується із нормами підпункту 269.1.1.1 пункту 269.1 статті 269 та підпункту б пункту 286.1 статті 286 ПК України, в силу яких платником податку є власник земельної ділянки, відомості про якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру.

З приводу тверджень позивача про те, що в ППР визначено заниження орендної плати за землю з юридичних осіб, оскільки спірна земельна ділянка не передана позивачеві в оренду, то суд їх до уваги не приймає, оскільки як вбачається із акту перевірки від 30.10.2024, ППР від 27.11.2024 № , то встановлено заниження земельного податку, а відтак в оскаржуваному рішенні збільшено грошові зобов`язання за платежем земельний податок з юридичних осіб.

Допущені в акті перевірки, чи ППР певні помилки не змінюють суті виявленого порушення та не впливають на визначені грошові зобов`язання та не є правовою підставою для висновку щодо його протиправності.

Щодо аргументів позивача про те, що контролюючим органом невірно проведений розрахунок податкових зобов`язань у спірному ППР, то суд зазначає наступне.

Із долучених до справи розрахунків вбачається, що нарахування грошових зобов`язань позивачу по сплаті земельного податку з юридичних осіб здійснено контролюючим органом, виходячи із нормативно грошової оцінки земельної ділянки, її площі, коефіцієнтом індексації та з врахуванням ставок земельних податку, що діяли на території м. Луцька в 2021-2023 роках, відповідно до рішень Луцької міської ради від 10.07.2020 №86/2 та від 23.06.2021 №13/67 (із відповідними змінами) «Про встановлення ставок земельного податку».

Суд вважає, що наданий розрахунок земельного податку ПП «Ельбе УА» за 2021-2023 роки контролюючим органом здійснено правильно у відповідності до норм чинного законодавства.

При цьому, позивачем на спростування нарахованих сум грошових зобов`язань не надано жодного належного та допустимого доказу.

Не можуть бути взяті до уваги судом посилання представника позивача на пункт 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, виходячи з наступного.

Вказаним пунктом визначено за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), штрафні санкції не застосовуються. Зокрема штрафні санкції не можуть бути застосовані за невчасну чи несплату земельного податку.

Суд зазначає, що спірним ППР позивачу нараховано грошові зобов`язання за платежем земельний податок з юридичних осіб, який є одним із видів податку, а не штрафною санкцією.

Вказаною нормою ПК України не було встановлено обмежень щодо необхідності нарахування та сплати даного податку для юридичних осіб під час карантину.

Виходячи із встановлених під час розгляду справи обставин та правового регулювання спірних правовідносин суд вважає не доведеним те, що позивач не був власником земельної ділянки і що в нього відсутній обов`язок щодо сплати земельного податку з юридичних осіб у 2021-2023 роках.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу правомірно нараховано контролюючим органом земельний податок з юридичних осіб за 2021-2023 роки, а спірне податкове повідомлення рішення від 27.11.2024 № 032847070 прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та ПК України, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241, 242, 243 ч.3, 245, 246, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного підприємства Ельбе УА до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк