Справа № 420/3622/25
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3622/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області від 09.01.2025 року за №017464 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він отримав посвідку на постійне проживання в України, видану 29.12.2012 року УДМС України в Чернігівській області, із безстроковим строком дії. Пізніше, з 23.02.2013 року його було зареєстровано за новим місцем проживання АДРЕСА_1 .

Однак, 27.06.2023 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було прийнято рішення №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», яке, за твердженням позивача, йому надіслано не було. Пізніше, 09.01.2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області склало протокол про адміністративне правопорушення та одночасно винесло постанову про накладення адміністративного стягнення відповідно до ч.2 ст.203 КУпАП України. Внаслідок чого, 09.01.2025 року ГУ ДМС в Одеській області винесло рішення №017464 про примусове повернення позивача в країну походження Республіку Азербайджан.

Позивач вищезазначені рішення вважає незаконними та необґрунтованими, з огляду на що він звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом задля їх оскарження.

Ухвалою суду у справі №420/3622/25 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч.5 ст. 262 КАС України. Відповідачам запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

Під час розгляду справи від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що в результаті проведеної перевірки наявних документів, відібраних пояснень, а також за інформацією з Інтегрованої міжвідомчої інформаційної телекомунікаційної системи щодо контролю осіб транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (далі система Аркан) встановлено, що позивач, прибув до України 02.10.2024 року через КПП «Старокозаче». Кордон України перетинав по паспортному документу громадянина Азербайджану для виїзду за кордон № НОМЕР_1 терміном дії з 26.02.2021 року по 25.02.2031 року. Встановлено, що станом на 09.01.2025 року позивач перебуває на території України незаконно, а саме перевищив строк перебування в Україні більш як на 30 днів. Так, за порушення ч.2 ст.203 КУпАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення від 09.01.2025 року ПР МОД №11667 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 09.01.2025 року ПН МОД №011765 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 5 100,00 грн. Позивач із заявою для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до ГУ ДМС в Одеській області не звертався. Про те, що він є нелегальним мігрантом, останній розуміє. Враховуючи викладене, доводи позивача ґрунтуються лише на усних твердженнях позивача, однак не підтверджуються жодними належними чи допустимими доказами.

Від Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області також надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що другий відповідач також позов не визнає та зазначає, що позивач у 2012 році звернувся до Новозаводського районного відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки він понад 2 роки перебував у шлюбі з громадянкою України, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 27.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Після проведення перевірок, передбачених пунктом 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, за відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 29.12.2012 року УДМС у Чернігівській області надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №74.01-3707. Разом з тим, у травні 2023 року УДМС у Чернігівській області здійснило перевірку законності надання позивачу дозволу на імміграцію, під час якої була встановлена відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України. Таким чином, УДМС у Чернігівській області за результатами проведеної перевірки встановлено, шо під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач надав свідомо неправдиві відомості щодо наявності підстав для отримання дозволу на імміграцію, а саме щодо перебування у шлюбі з громадянкою України. З огляду на вказане, УДМС у Чернігівській області 27.06.2023 прийняло рішення №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 статті 12 Закону №2491-111 (у редакції від 05.02.2023 року).

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 є уродженцем Азербайджанської Республіки, що підтверджується паспортом громадянина Республіки Азербайджан серії НОМЕР_3 від 11.08.2010 року.

24.11.2012 року позивач звернувся до Новозаводського районного відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області із заявою №28 про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки він понад 2 років перебував у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_2 , на підтвердження чого надав копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 27.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Виходячи зі змісту вказаного свідоцтва, про реєстрацію шлюбу позивача з громадянкою України в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №351 від 10.10.2027 року.

Після проведення перевірок, передбачених п.14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, та відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 29.12.2012 року Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС у Чернігівській області) надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №74.01-3707 та документувало позивача посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 строком дії безстроково.

Судом встановлено, що вірною назвою відповідача у справі є Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області.

З 23.02.2013 року позивача було реєстровано за новим місцем проживання АДРЕСА_1 , що сторонами за час розгляду справи не заперечувалось.

Водночас, 11.05.2023 року до УДМС у Чернігівській області надійшов лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС в Одеській області) щодо здійснення перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію у зв`язку зі зверненням позивача до ГУ ДМС в Одеській області з питання обміну посвідки на постійне проживання. З огляду на це, УДМС у Чернігівській області, на виконання вимог п.37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною га знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, здійснило перевірку законності надання дозволу на імміграцію, під час якої була встановлена відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України - ОСОБА_2 , оскільки відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з 14.07.2010 року з іншою особою - громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 . Інформація про розірвання зазначеного шлюбу відсутня.

15.05.2023 року УДМС у Чернігівській області надіслано запит до Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо підтвердження чи спростування факту видачі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.10.2010 року, а також підтвердження або спростування факту реєстрації шлюбу позивача та його розірвання в разі наявності.

05.06.2023 року УДМС у Чернігівській області отримало лист-відповідь від Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.05.2023 року, в якому повідомлено про відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України - ОСОБА_2 . Крім того зазначено, що за відомостями книги обліку бланків свідоцтв про шлюб за 2010 рік не виявлено свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.10.2010 року на вищевказаних осіб.

З огляду на те, що позивачем було отримано дозвіл на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, УДМС у Чернігівській області 27.06.2023 року прийняло рішення №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ (у редакції від 05.02.2023). Видана на підставі дозволу на імміграцію посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_4 від 29.12.2012 року також була скасована.

30.06.2023 року УДМС у Чернігівській області супровідним листом №7401.5-4026/74.2-23 від 28.06.2023 надіслало на адресу позивача копію рішення про скасування дозволу на імміграцію, проте даний лист був повернутий відправнику у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, за інформацією з Інтегрованої міжвідомчої інформаційної телекомунікаційної системи щодо контролю осіб транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон встановлено, що позивач прибув до України 02.10.2024 року через КПП «Старокозаче». Кордон України перетинав по паспортному документу громадянина Азербайджану для виїзду за кордон № НОМЕР_1 терміном дії з 26.02.2021 року по 25.02.2031 року.

Встановлено, що станом на 09.01.2025 позивач перебував на території України незаконно, а саме перевищив строк перебування в Україні більш як на 30 днів. Внаслідок чого, за порушення ч.2 ст.203 КУпАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення від 09.01.2025 року ПР МОД №011667 та постанову про накладення адміністративного стягнення від 09.01.2025 року ПН МОД №011765, якою позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 5 100,00 грн.

Станом на 04.03.2025 року позивачем штраф не сплачений, що стороною позивача за час розгляду справи спростовано не було.

09.01.2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло рішення №017464 про примусове повернення позивача в країну походження або третю країну, яким його зобов`язано покинути територію України у термін до 07.02.2025 року.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням УДМС у Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 09.01.2025 року №017464 про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця або особи без громадянства, позивач звернувся до суду щодо захисту своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Дослідивши зміст адміністративного позову, відзивів, а також наданих до суду письмових доказів у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 23.09.2011 року №3773-VI (далі Закон №3773-VI) посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно ч.1 ст.4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону №3773-VI нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

За ч.1 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ) (у редакції від 05.02.2023 року).

Відповідно до ст.1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

За п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідно до ст.13 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

За приписами п.п.21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі Порядок 1938), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Інформація щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надається Держприкордонслужбі в порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п.27 Порядку №1938 перевірка законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, проводиться відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.

У разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію, вживаються заходи, передбачені абзацом першим пункту 22 цього Порядку.

Системний аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що скасування на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозволу на імміграцію можливе лише у випадку якщо його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 року у справі №815/3651/17 та від 13.06.2019 року у справі №825/2971/14 зазначив, що статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого випливає, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій.

У контексті викладеного касаційним судом зазначено, що за змістом пункту 1 частини першої статі 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо потім буде з`ясовано, що його було видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи нечинних або таких, що втратили чинність документів.

За ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як було встановлено судом за час розгляду справи, УДМС у Чернігівській області 29.12.2012 року надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та видало посвідку на постійне проживання за заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» (одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України), оскільки позивач понад 2-х років перебував у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_2 , на підтвердження чого надав копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 27.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Оскільки позивач у травні 2023 року звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з питання обміну посвідки на постійне проживання, УДМС у Чернігівській області здійснило перевірку законності надання позивачу дозволу на імміграцію, внаслідок чого була встановлена відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України - ОСОБА_2 , а за відомостями книги обліку бланків свідоцтв про шлюб за 2010 рік взагалі не виявлено свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.10.2010 року на вищевказаних осіб. Тобто, УДМС у Чернігівській області за результатами проведеної перевірки встановило, шо під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач надав свідомо неправдиві відомості щодо наявності у нього підстав для отримання дозволу на імміграцію, а саме - щодо перебування у шлюбі з громадянкою України.

Разом з тим, стороною позивача за час розгляду справи не було спростовано фактів, які були встановлені УДМС у Чернігівській області в частині надання останнім свідомо неправдивих відомостей щодо наявності у нього підстав для отримання дозволу на імміграцію, зокрема, до суду не було надано доказів, що підтверджують факт перебування його у шлюбі понад двох років із громадянкою України на момент подання заяви для надання дозволу на імміграцію в Україну.

З цього приводу суд також критично ставиться до посилань сторони позивача на те, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято на підставі того, що позивача як іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д, воно прийнято на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ в редакції від 05.02.2023 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, та п.1 ч.1 ст.12 якої передбачав скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Посилання на те, що позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну внаслідок його засудження в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і набрання вироком законної сили, не є релевантним до спірних правовідносин та не є підставою винесення оскаржуваних рішень міграційних органів.

Суд також не враховує посилання сторони позивача, що оскаржуване рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д не надсилалось позивачу, оскільки матеріали справи містять докази направлення 30.06.2023 року УДМС у Чернігівській області супровідним на адресу позивача копії вказаного рішення, яке було повернуто відправнику у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Разом з тим, вказаний лист направлявся за зареєстрованим місцем проживання позивача - АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, аналізуючи вищезазначені обставини справи, суд доходить висновку, що Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було доведено під час розгляду справи наявність у відповідача підстав для прийняття оскаржуваного рішення від 27.06.2023 року №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, враховуючи встановлення факту надання останнім свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Разом з тим, суд також не вбачає підстав для визнання протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.01.2025 року за №017464 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно позивача, враховуючи, що внаслідок скасування дозволу на імміграцію в Україну з 27.06.2023 року, станом на 09.01.2025 року позивач перебував на території України незаконно, перевищивши строк перебування більш як на 30 днів, та був притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.203 КУпАП.

Враховуючи вищенаведені обставини, у суду відсутні підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для стягнення на його користь судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В адміністративному позові ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та п.п.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне найменування учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_5 ).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (14013, м. Чернігів, вул. Шевченка, 51-а, ).

Суддя О.В. Білостоцький

.