Справа № 340/7425/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/7425/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Науменка В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (25006, вул. Театральна, 9, м. Кропивницький, Кіровоградська область, )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18.06.2023 по 23.10.2024;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.06.2023 по 23.10.2024 в сумі 55418,96 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що проходив службу в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області, з якої був звільнений з 10.10.2018 року.

У день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення у повному обсязі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі 340/9858/23 зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу відповідну компенсацію, розмір якої склав 2359,59 грн. Вказане судове рішення виконане відповідачем 23.10.2024 року.

Вважаючи, що відповідачем у порушення вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України на день звільнення не проведено повного розрахунку та допущено затримку розрахунку при звільненні, просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2023 по 23.10.2024.

Ухвалою суду від 25.11.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 7).

Від відповідача до суду 10.12.2024 надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначив, що на позивача взагалі не розповсюджується дія КЗпП України, оскільки останній проходив військову службу, а не працював по трудовому договору. Зазначив, що вина відповідача у несвоєчасній виплаті усіх належних позивачу сум відсутня, оскільки між сторонами існував спір щодо наявності права позивача на отримання таких сум, який вирішувався у судовому порядку. Також зазначає, з посиланням на практику Верховного Суду, на можливість зменшення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача (а.с. 15-17).

Інших заяв по суті спору від сторін до суду не надходило.

Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області з 09.04.2012 по 10.10.2018.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі 340/9858/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024, визнано протиправними дії Управління СБУ в Кіровоградській області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну основну (яку виплачену при звільнені), додаткову (як учаснику бойових дій за 2018 рік, виплачену на підставі рішення суду від 11.12.2020 в справі №340/3605/20) відпустки та одноразової грошової допомоги з урахуванням виплаченої, на виконання рішення суду, індексації; та зобов`язано Управління СБУ в Кіровоградській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну основну (яку виплачену при звільнені), додаткову (як учаснику бойових дій за 2018 рік, виплачену на підставі рішення суду від 11.12.2020 в справі №340/3605/20) відпустки та одноразової грошової допомоги з урахуванням виплаченої, на виконання рішення суду, індексації.

Вказане судове рішення виконане відповідачем 23.10.2024 року, а саме було перераховано та виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну, додаткову (як УБД) відпустки та одноразової грошової допомоги з урахуванням виплаченої, на виконання рішення суду, індексації, у розмірі 2359,39 грн. (а.с. 5).

Обставини щодо дати фактичної виплати вказаних коштів та їх розміру сторонами не оспорюються.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснено 23.10.2024 року, а не у день його звільнення.

Предметом спору у даній справі є нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України, вказаний закон регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 року №393, тощо.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати середнього заробітку таким особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року N 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби.

Аналогічну за змістом позицію висловив Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі N2340/4192/18 (провадження №К/9901/24531/19); постанові від 31.01.2020 у справі №823/1477/16 (провадження №К/9901/16121/18); постанові від 30.01.2019 у справі №806/217/17 (провадження №К/9901/21688/18); постанові від 18.04.2019 у справі №806/889/17 (провадження №К/9901/34490/18).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" N 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, відповідно до мети цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з ч. 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнені зі служби остаточного розрахунку, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, відповідно до змісту статті 117 КЗпП України, період, за який позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не може перевищувати 6 місяців.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за період, що перевищує 6 місяців, а саме з 18.06.2023 по 23.10.2024.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково, за період 6 місяців, тобто з 24.04.2024 по 23.10.2024 включно.

Визначаючись з розміром суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), застосовується у випадках: вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пункт 1 Порядку №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що у випадку стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку, розмір такого заробітку визначається шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку працівника на кількість днів затримки розрахунку. При цьому, розмір середньоденного заробітку обчислюється за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З матеріалів справи вбачається, що останніми календарними місяцями роботи позивача були серпень та вересень 2018 року, що вбачається з довідки №61/17-549 від 27.11.2024 (а.с. 12), відповідно до якої за серпень та вересень 2018 року позивачем щомісячно отримано доходу у розмірі 9186,32 грн.

За серпень та вересень 2018 року позивачем фактично відпрацьовано 61 день, відтак середньоденний заробіток складає 301,19 грн. ((9186,32+9186,32) / 61).

Період затримки розрахунку при звільненні, який не перевищує 6 місяців, з 24.04.2024 по 23.10.2024 складає 183 дні, а отже розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку, що не перевищує 6 місяців, становить 55117,77 грн. (301,19 грн. Х 183 дні).

Слід зазначити, що Верховним Судом сформована усталена практики застосування норм статті 117 КЗпП України, у відповідності до якої, на наявності певних умов, суд міг зменшувати розмір відшкодування, передбаченого зазначеною нормою закону.

Так, за висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Отже, Верховний Суд у наведених постановах звертає увагу на неможливість застосування правових висновків щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, сформованих у справі №761/9584/15-ц, до правовідносин, що виникли після 19.07.2022 року.

У цій справі позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 18.06.2023 по 23.10.2024, тобто після 19.07.2022, а отже, з огляду на наведену практику Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування під час розгляду цієї справи в силу ч. 5 ст. 242 КАС України, суд не знаходить підстав для зменшення суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті позивачу у цій справі.

Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Доказів понесення сторонами судових витрат до суду не надано.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2024 по 23.10.2024 включно.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2024 по 23.10.2024 включно у розмірі 55117,77 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО