Справа № 420/38067/24
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/38067/24
Місце прийняття ухвали суду 1 інстанції:

м. Одеса;

Дата складання повного тексту ухвали суду

1 інстанції: 06.01.2025 року;

Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно;

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо прийняття індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць);

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за березень 2018 року, за період з 01 березня 2018 року по 20 листопада 2024 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за березень 2018 року в розмірі 3772,86 грн. кожного місяця за період з 01 березня 2018 року по 20 листопада 2024 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху та позивачеві надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами в частині спірного періоду з 01 липня 2023 року по 08 вересня 2024 року, з обов`язковим зазначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій, або докази дотримання строку звернення до суду.

26.12.2024 на виконання вимог суду першої інстанції позивач подав заяву, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити процесуальний строк.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги заяви, позивач зазначав, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, звернення з цим позовом відбулось у межах тримісячного строку, з дня, коли позивач дізнався про порушення свого права на належне грошове забезпечення, тобто з дотриманням вимог статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022.

Разом з тим, позивач просив враховувати ту обставину, що у період до 20.11.2024 він перебував у складі Збройних Силах України, що об`єктивно ускладнювало своєчасну реалізацію права на звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення у фіксованій величині за березень 2018 року в розмірі 3772,86 грн. кожного місяця за період з 01 липня 2023 року по 08 вересня 2024 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, повернуто позивачеві.

Вирішуючи питання щодо можливості прийняття позовної заяви до розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що до позовних вимог за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, з 01 березня 2018 року по 18.07.2022 застосуванню підлягають приписи частини другої статі 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених Законом №2352-IX, тобто вимоги позивача про стягнення належного йому грошового забезпечення не обмежуються будь-яким строком.

Натомість, звернувшись з цим позовом 09.12.2024 року, позивачем пропущено тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України з урахуванням приписів глави XIX Прикінцевих положень цього Кодексу та Постанови КМУ про встановлення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), в частині позовних вимог, що стосуються нарахування і виплати грошового забезпечення за період з 01.07.2023 року по 08.09.2024 року.

При цьому, суд першої інстанції зауважив на тому, що отримання позивачем у жовтні 2024 року на своє окреме звернення відповіді стосовно нарахування і виплати частини грошового забезпечення не змінює перебіг строку звернення із позовом, адже позивачеві недостатньо лише посилатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. Отримання відповіді на відповідну заяву лише свідчить про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації захисту порушених прав.

Також, суд визнав необґрунтованими посилання позивача на сам лише факт запровадження воєнного стану в Україні та проходження у спірному періоді військової служби, оскільки позивачем не доведено, що такі обставини у його випадку суттєво ускладнили своєчасну реалізацію права на звернення до суду.

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що позивач пропустив строк звернення із цим позовом в частині нарахування і виплати грошового забезпечення за період з 01 липня 2023 року по 08 вересня 2024 року, не навів обставин, які були об`єктивно непереборними і не залежали від його волевиявлення та дійсно пов`язані з істотними причинами, що зашкодили чи унеможливили своєчасне звернення до суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням статтей 121, 123 КАС України, статті 233 КЗпП України та обставинам справи і помилково залишено поза увагою те, що наявні у розпорядженні позивача докази, зокрема щодо сум виплат грошового забезпечення, не містять даних як про порядок нарахування грошового забезпечення так і про його складові; про фактичне порушення своїх прав позивач дізнався лише після звільнення з військової служби та одержання на відповідне звернення відповідних доказів, що стосуються нарахування і виплати грошового забезпечення.

Відзиви на апеляційну скаргу від Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 у визначений апеляційним судом строк не надійшли.

У додаткових поясненнях ОСОБА_1 підтримує свою правову позицію.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вказані положення Конституції України кореспондуються із приписами частини 1 статті 5 КАС України, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.

Частинами 1, 2 вказаної статті КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами.

Строк звернення до адміністративного суду вважається проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Обов`язок доведення обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом.

При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Виходячи з обставин цієї справи, апеляційний суд враховує, що предметом спору у цій справі є, зокрема, протиправність відмови військової частини нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01 липня 2023 року по 08 вересня 2024 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Одночасно слід враховувати, що Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» доповнено приписи пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України наступного змісту: «1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відтак, обмеження щодо застосування строків, визначених частиною другою статті 233 КЗпП України, скасовано, натомість цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року.

Таким чином, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

При цьому, початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову у частині оспорюваних вимог за період з 01 липня 2023 року по 08 вересня 2024 року слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Слід враховувати, що наказом від 07 жовтня 2024 року №1097 позивач звільнений з військової служби у запас.

Наказом від 05 листопада 2024 року №317 позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Отже, у випадку позивача, останній набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Одночасному врахуванню підлягає й та обставина, що матеріали адміністративної справи не містять відомостей про доведення позивачеві інформації про розмір грошового забезпечення за кожний спірний період, у тому числі під час кожного щомісячного нарахування грошового забезпечення.

З наведеного слідує також обґрунтованість доводів апелянта про наявність в нього законних очікувань на те, що нарахування грошового забезпечення йому проводиться з дотримання законодавства, не допускаючи та не звужуючи прав на належне грошове забезпечення.

З адміністративним позовом позивач звернувся 08.12.2024 року, а тому строк на звернення до суду з цими (оспорюваними) позовними вимогами у тому числі в частині вимог за період з 01 липня 2023 року по 08 вересня 2024 року, позивач не пропустив.

Відтак, оскільки обставини справи показали, що про порушення своїх прав позивач дізнався щонайменше після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу і всіх видів забезпечення, докази про доведення позивачеві інформації, у тому числі документів стосовно нарахування спірних виплат в інший спосіб, матеріали адміністративної справи не містять, колегія суддів вважає, що, звернувшись із цим позовом 08.12.2024, позивачем дотримано установлений строк.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 320 КАС України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 320, ст. 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року - скасувати.

Справу направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусяна

О.В. Яковлєва