Справа № 420/8100/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/8100/25

Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.,

повний текст судового рішення

складено 07.04.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року про повернення позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині позовних вимог, що стосуються періоду призначення та виплати пенсії з 01.02.2022 до 19.09.2024, -

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2025 року ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд», звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області), в якому заявив такі вимоги:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 22.01.2025 № 17 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ).

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області:

витребувати з ІНФОРМАЦІЯ_1 довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за нормами, чинними на 01.01.2022 за військовим званням «майор», а також відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII за нормами, чинними на 01.01.2022 за посадою начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, яка відповідає посаді начальника другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні військової прокуратури об`єднаних сил, з урахуванням відомостей, зазначених у довідці Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 21.02.2024 № 15-116ВИХ-24 та грошовому атестаті, виходячи з розмірів:

- окладу за військовим званням майор - 1886 грн.;

- посадового окладу - 58560 грн.;

- надбавки за вислугу років - 45 % посадового окладу;

- надбавки за виконання особливо важливої роботи - 100 % окладу за військовим званням, посадового окладу та надбавки за вислугу років;

- надбавки за доступ до державної таємниці - 15 % посадового окладу;

- щомісячної премії 40 % окладу за військовим званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи та надбавки за доступ до державної таємниці;

призначити та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ, з одночасним перерахунком пенсії з 01.02.2022 на підставі витребуваної з ІНФОРМАЦІЯ_1 довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, без обмеження її максимальним розміром.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона подана з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого абзацом 1 частини 2 статті 122 КАС України.

Так, залишаючи позов без руху, суд першої інстанції указав, що предметом спору є призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ починаючи з 01.01.2022, а, отже, строк звернення до суду закінчився 01.07.2022.

Разом із тим, до суду позивач звернувся у березні 2025 року поза межами шестимісячного строку звернення до суду.

Позивачу надано десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Також роз`яснено позивачу, що невиконання вимог ухвали призведе до повернення позовної заяви.

27.03.2025 ОСОБА_1 подав заяву про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду.

Мотиви даної заяви полягають у тому, що частиною 3 статті 51 Закону №2262-ХІІ установлено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Отже, на думку позивача, нормами наведеного спеціального Закону №2262-ХІІ не встановлено часових обмежень для реалізації права на призначення та перерахунок пенсії з моменту його виникнення.

18.12.2024 позивач подав заяву про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ до ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 08.01.2025 спрямував пакет документів до ГУ ПФУ в Одеській області.

22.01.2025 ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення №17 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії на умовах Закону №2262-ХІІ.

Отже, на думку позивача, саме 22.01.2025 у позивача з`явились підстави стверджувати про порушення свого права суб`єктом владних повноважень.

Разом з цим, копію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень позивач одержав в установі поштового зв`язку 06.02.2025 та саме з цієї дати дізнався про порушення свого права на призначення та перерахунок пенсії, після чого 19.03.2025 звернувся з позовом до суду у межах, передбаченого статтею 122 КАС України, строку звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року розглянуто указану заяву позивача про поновлення строку звернення до суду та відмовлено в її задоволенні.

Позовну заяву в частині вимог за період з 01.02.2022 до 19.09.2024 повернуто позивачеві.

Суд відкрив провадження у справі в іншій частині позову.

Суд першої інстанції не прийняв посилання позивача на процитовану вище частину 3 статті 51 Закону №2262-ХІІ, оскільки позивач не отримує пенсію за нормами цього закону з підстав відмови пенсійним органом у її призначенні.

При цьому, суд також указав, що із заявою про призначення пенсії за Законом №2262-ХІІ позивач вперше звернувся до пенсійного органу 15.04.2024.

У судовому порядку було встановлено, що позивач не звертався до пенсійного органу у встановленому порядку із заявою про переведення на інший вид пенсії. 18.12.2024 позивач вдруге звернувся із заявою про призначення пенсії за Законом №2262-ХІІ та знову ж таки отримав відмову, яка і є предметом цього спору.

За таких умов, суд першої інстанції констатував, враховуючи, що позовну заяву подано до суду 19.03.2025, а частина вимог стосується перерахунку пенсії з 01.02.2022, що виходить за межі строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України, і позивачем не наведено поважних обставин для його поновлення, суд першої інстанції повернув позовну заяву в частині вимог, що виходять за межі шестимісячного строку.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить її скасувати в частині повернення позову та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 указує, що 18.12.2024 подав заяву про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ до ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 08.01.2025 спрямував пакет документів до ГУ ПФУ в Одеській області.

22.01.2025 ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення №17 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії на умовах Закону №2262-ХІІ.

Копію даного рішення ГУ ПФУ в Одеській області позивач отримав 06.02.2025 та саме з цієї дати дізнався про порушення свого права на призначення та перерахунок пенсії на умовах Закону №2262-ХІІ.

19.03.2025, у межах визначеного статтею 122 КАС України строку звернення до суду, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував усталену практику Верховного Суду щодо застосування строків звернення до суду у сфері соціального захисту.

Апелянт вважає, що до спірних правовідносин належить застосувати вимоги частини 3 статті 51 Закону №2262-ХІІ, де передбачено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Тобто, ОСОБА_1 указує, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

За його ствердженням, норми статті 122 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з виплатою недоплаченої суми пенсії. Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми пенсії відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплати недоплаченої суми пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви, а також відсутність клопотань від учасників справи про її розгляд за їх участю, відповідно до частини 2 статті 312 КАС України, справа розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.

Наказом Міністра оборони України від 10.09.2020 №449 позивача було звільнено з військової служби в запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону Украни «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

З 23 вересня 2020 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років за нормами статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

З 01.01.2022 відбулась зміна розміру видів грошового забезпечення відповідних категорій осіб підвищення окладів за військовим (спеціальним) званням, у зв`язку зі збільшенням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також посадових окладів прокурорів відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

15.04.2024 позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою, в якій просив:

- у зв`язку з набуттям права на момент звільнення з військової служби 10.09.2020 права на пенсію згідно із Законом № 2262-ХІІ, перевести на пенсію, призначену на підставі цього Закону, розмір якої визначити, виходячи з грошового забезпечення за відповідною посадою начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил станом на 01.01.2022, а також підвищення окладу за військовим (спеціальним) званням (майор) з 01.01.2022, тобто з одночасним перерахунком такої пенсії з 01.02.2022;

- для призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ витребувати довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з 01.02.2022 з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідь на вказану заяву, яка за принципом екстериторіальності передана на розгляд ГУ ПФУ в Одеській області, останнім 24.04.2024 прийнято рішення про відмову в переведенні на пенсію за вислугу років, згідно Закону № 2262-ХІІ.

Мотиви даного рішення полягають у тому, що провести таке переведення немає технічної можливості. Для призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ заявнику необхідно звернутися до уповноваженого органу (структурного підрозділу) Міністерства оборони України, який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій, за останнім місцем служби.

Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.10.2024 (справа №420/19409/24), яке набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2025, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач у встановлений чинним законодавством спосіб не звертався із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ в порядку, який визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 (далі Порядок №3-1), що свідчить про те, що у пенсійного органу не виник обов`язок щодо призначення позивачу пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Далі, 18.12.2024 позивач подав заяву про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ до ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 08.01.2025 спрямував пакет документів до ГУ ПФУ в Одеській області.

22.01.2025 ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення №17 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії на умовах Закону №2262-ХІІ, копію якого отримано позивачем 06.02.2025.

Проаналізувавши доводи апеляції, в розрізі встановлених судом першої інстанції обставин та викладених аргументів, колегія суддів виходить з такого.

Так, спірним у межах даної справи є питання застосування строків звернення до суду з даним позовом.

Позивач, звертаючись до суду, просить призначити та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ, з одночасним перерахунком пенсії з 01.02.2022.

При цьому, пенсія за вислугу років за Законом №2262-ХІІ йому не призначалась та не нараховувалась.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів вважає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (зокрема, статті 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Так, згідно із статтями 42, 44, 45 Закону № 1058-IV призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом ПФУ за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.

Зокрема згідно із пунктом 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (пункт 4.9 вказаного Порядку № 22-1).

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Колегія суддів наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

До того ж, як свідчать матеріали справи, звертаючись 15.04.2024 та 18.12.2024 до пенсійного органу із заявою про призначення (переведення) пенсії за Законом №2262-ХІІ, позивач вже знав, що у період з 01.02.2022 розмір його пенсії обчислювався та виплачувався відповідачем за нормами Закону України «Про прокуратуру».

Посилання скаржника на вимоги частини 3 статті 51 Закону №2262-ХІІ, де передбачено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком, колегією суддів не приймається.

Так, аналіз даної статті свідчить про те, що для застосування цієї норми необхідно отримувати пенсію за Законом №2262-ХІІ для можливості здійснення її перерахунку з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Разом з цим, позивачу не призначалась пенсія за Законом №2262-ХІІ.

Є правильним висновок суду першої інстанції про те, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.10.2024 (справа №420/19409/24), яке набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2025, встановлено, що позивач не звертався до пенсійного органу у встановленому порядку із заявою про переведення на інший вид пенсії.

Після подання документів уповноваженим органом, позивач вдруге звернувся із заявою про призначення пенсії та знову ж таки отримав відмову, яка і є предметом цього спору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Крім того, слід зазначити, що отримання позивачем рішення відповідача від 22.01.2025 №17 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 2 роки після отримання пенсії за лютий 2022 року.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовну заяву ОСОБА_1 подав 19.03.2025, частина вимог стосується призначення та виплати пенсії з 01.02.2022, що виходить за межі шестимісячного строку звернення до суду з вимогами, що стосуються періоду з 01.02.2022 до 19.09.2024.

Отже, слід констатувати, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом в частині періоду з 01.02.2022 до 19.09.2024, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Такий правовий висновок суду апеляційної інстанції побудований на постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 (справа № 240/12017/19; адміністративне провадження № К/9901/15971/20).

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на практику Верховного Суду, яка на його думку, свідчить про безпідставність повернення його позовної заяви в частині вимог, що стосуються періоду з 01.02.2022 до 19.09.2024.

Колегія суддів, проаналізувавши наведені скаржником постанови Верховного Суду, установила, що вони не є релевантними до даної справи за позовом ОСОБА_1 та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки обставини цієї справи є відмінними від обставин справи установлених Верховним Судом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 312; 315; 316; 325; 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року про повернення позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині позовних вимог, що стосуються періоду призначення та виплати пенсії з 01.02.2022 до 19.09.2024 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко