Справа № 420/20665/24
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/20665/24

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

10.10.2024 року;

Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційними скаргами Територіального управління БЕБ в Одеській області та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління БЕБ в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність ТУ БЕБ в Одеській області щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані 33 дні щорічної основної відпустки за 2022 -2023 роки при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади в ТУ БЕБ в Одеській області;

зобов`язати ТУ БЕБ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», грошову компенсацію при звільненні за невикористані 33 дні щорічної основної відпусток (за 2022 -2023 роки);

визнати протиправною бездіяльність ТУ БЕБ в Одеській області не нарахування та невиплату середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації при звільненні за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2022 -2023 роки (33 дні);

зобов`язати ТУ БЕБ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації при звільненні за невикористані 33 дні щорічної основної відпустки (за 2022 -2023 роки);

стягнути з ТУ БЕБ в Одеській області на користь ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 гри.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки», в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Аналогічні положення містяться у ст. 83 КЗпП України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Територіального управління БЕБ в Одеській області у нарахування та виплаті грошової компенсації за невикористані 33 (тридцять три) календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади в ТУ БЕБ в Одеській області.

Зобов`язав Територіальне управління БЕБ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за невикористані 33 (тридцять три) календарні дні щорічної основної відпусток за 2022-2023 роки, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в БЕБ.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Стягнув з Територіального управління БЕБ в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

В іншій частині позовної заяви суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про Бюро економічної безпеки» не передбачено правове регулювання компенсації невикористаних днів відпусток за попередні роки та на позивача, як працівника ТУ БЕБ в Одеській області, який має спеціальне звання БЕБ, поширюються право користуватися соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію". З огляду на висновки Верховного Суду у постанові по справі № 160/10875/19 від 19.01.2021 року щодо застосування норм матеріального справа у подібних спірних правовідносин, суд визначив, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України, та позивач має право на компенсацію за всі невикористані дні основної відпустки на день звільнення.

Також, суд зазначив, що сукупний аналіз статей 116, 117 КЗпП України доводить, що у разі порушення строку виплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні, роботодавець самостійно має виконати обов`язок передбачений ст. 117 КЗпП України та виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців, однак на час розгляду цієї справи відсутні підстави стверджувати, що відповідачем будуть порушені вимоги ст. 117 КЗпП України, а тому суд відмовив в задоволенні позову в цій частині вимог, оскільки такі вимоги є передчасними.

Крім іншого, суд дійшов висновку, що загальний розмір понесених витрат в сумі 25000 грн. є завищений, а тому зменшив його до 3000 грн.

В апеляційній скарзі Територіальне управління БЕБ в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неправильно досліджено та оцінено докази, не взято до уваги наявність спеціального законодавства, яке чітко визначає порядок виплати грошової компенсації при звільненні працівникам БЕБ, чим порушено норми матеріального права, не враховано, що правовідносини повністю урегульовані спеціальним законодавством, та не потребують застосування аналогії законодавства, а саме Закону України «Про Національну поліцію» та висновків Верховного Суду, викладених у постанові по справі № 160/10875/19 від 19.01.2021року щодо проходження служби поліцейськими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що твердження суду про те, що позовні вимоги про нарахування середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації при звільненні є передчасними, оскільки роботодавець самостійно має виконати обов`язок передбачений ст. 117 КЗпП України та виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців, є необґрунтованими, оскільки, в своєму листі-зверненні до ТУ БЕБ в Одеській області від 28.03.2024 року було відмовлено в проведенні з позивачем будь-яких розрахунків, що стало підставою для подальшого звернення до суду для захисту свої прав та інтересів.

Також позивач вважає, що компенсація судових витрат на правничу допомогу, в розмірі 3000,00 грн. із фактично понесених 25000,00 грн. не може вважатися співмірною та справедливою.

ТУ БЕБ в Одеській області надали до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, а ОСОБА_1 надав письмові пояснення, які враховані судом під час винесення рішення у цій справі.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, відповідно до наказу Територіального управління БЕБ в Одеській області від 21.11.2022 року № 55к «Про прийом на службу ОСОБА_1 », прийнято на службу до Територіального управління БЕБ в Одеській області на посаду гласного штатного працівника, який має спеціальне звання БЕБ та призначено 23 листопада 2022 року ОСОБА_1 на посаду старшого аналітика Відділу аналізу інформації.

Відповідно до наказу Територіального управління БЕБ в Одеській області від 25.01.2024 року № 9к/ДСК «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , старшого аналітика ТУ БЕБ в Одеській області з займаної посади та служби в Бюро економічної безпеки України, 01 лютого 2024 року.

Пунктом 2 цього наказу наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2024 рік у кількості 03 календарних днів.

Суд встановив, що на звернення позивача від 18 лютого 2024 року відповідач надав лист від 05.03.2024 року №23.13-09/1556-24, яким повідомило позивача, що згідно з Положення за період служби ОСОБА_1 з 23 листопада 2022 року по 01 лютого 2024 року була визначена наступна тривалість щорічної основної відпустки: за 2022 рік - 3 календарні дні; за 2023 рік - 30 календарних днів; за 2024 рік - 3 календарні дні.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористані 33 дні відпустки за 2022 рік та 2023 рік.

Листом від 11.04.2024 №23.13- 09/2538-24 ТУ БЕБ в Одеській області відмовило в проведенні таких розрахунків, з посиланням на п. 67 Положення № 1333, відповідно до якого за невикористану в році звільнення відпустку особі, яка має спеціальне звання БЕБ, виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Закон України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому варто відзначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положеннями абзацу четвертого частини першої статті 12 вказаного закону встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Закон України від 28.01.2021 № 1150-IX «Про Бюро економічної безпеки України» (далі - Закон №1150-IX) визначає правові основи організації та діяльності Бюро економічної безпеки України.

Відповідно до статті 1 Закону №1150-IX Бюро економічної безпеки України є центральним органом виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави. Правову основу діяльності Бюро економічної безпеки України становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цей Закон та інші закони України, а також прийняті відповідно до них нормативно-правові акти.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №1150-IX до працівників Бюро економічної безпеки України належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір з Бюро економічної безпеки України.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону №1150-IX служба в Бюро економічної безпеки України є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Бюро економічної безпеки України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За змістом положень частин четвертої, п`ятої статті 19 Закону №1150-IX трудові відносини працівників Бюро економічної безпеки України регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. Порядок проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону №1150-IX Держава забезпечує соціальний захист працівників Бюро економічної безпеки України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що Закон №1150-IX не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами, які мають спеціальні звання БЕБ, натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з правовою позицією щодо питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки поліцейським за минулі роки, викладеної у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20 та від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19, та яка в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України має бути враховано судом, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Таким чином, враховуючи, що позивачем не використано 33 дні основної щорічної відпустки за 2022 - 2023 роки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до цих відносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» та наявності підстав для задоволення цієї частини позову.

Доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі спростовуються висновками суду викладеними у цій постанові, а тому апеляційна скарга ТУ БЕБ в Одеській області задоволенню не підлягає.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 та висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Конституційний Суд України у рішенні 19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема зазначив: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Отже, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки на час розгляду справи таких не існує.

Так, згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі 800/587/17.

Отже, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасні.

Відповідачем ще не здійснено нарахування та виплату грошової компенсації при звільненні за невикористані 33 календарні дні щорічної основної відпусток за 2022-2023 роки, на виконання рішення суду у даній справі, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні виплати такого перерахунку будуть порушені.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з огляду на її передчасність, є обґрунтованим і законним.

Щодо не погодження позивача з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування понесених витрат на адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

На підставі частин 4-7 цієї статті КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За правилами частини 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 та у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18.

Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі №360/3764/18, за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи, що між адвокатом Ворсуляком М.С. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 09 від 10.05.2024 року, відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання по наданню правової допомоги, на умовах передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

Відповідно до п. 4.1. Договору за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі визначену додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до додаткового договору № 1 до договору № 09 про надання правової допомоги від 10.05.2024 року сторони домовились, що вартість послуг адвоката за цим договором становить 25000 грн.

Докази оплати за адвокатські послуги в розмірі 25000 грн підтверджено платіжною інструкцією від 26.06.2024 року Р24АD0449.

Також позивач надав акт № 01-09 від20.08.2024 року приймання - передачі наданих послуг відповідно до договору № 09 про надання правової допомоги від 10.05.2024 року, відповідно до якого сторони погодили, що адвокатом на дату складання акту за договором надано клієнту наступні послуги:

- надання усної консультації щодо трудових правовідносин ОСОБА_1 з ТУ БЕБ в Одеській області, обсяг 2 години;

- написання позовної заяви, обсяг послуг 18 години;

- написання заяви про поновлення строку звернення до суду, обсяг 10 годин;

- надання консультації стосовно пропуску строку по справі, 3 години;

- вивчення та надання консультації стосовно відзиву на позовну заяву, 5 години;

- транспортні витрати для зустрічі з клієнтом з смт Овідіополь до м. Одеса, 6 послуг, 18 годин.

В постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

В постанові від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Плати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 року по справі № 911/2737/17 метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. При визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Таким чином, аналізуючи документи надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу (правову) допомогу, враховуючи категорію та складність справи, ціну та предмет позову, з огляду на розгляд справи без проведення судових засідань, а також наявність сталої судової практики щодо спорів з даним предметом позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що справедливим, розумним та співмірним розміром професійної правової допомоги, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3000 грн.

Отже, з огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Територіального управління БЕБ в Одеській області та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв