Справа № 320/33694/23
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року Київ № 320/33694/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області від 28.02.2023 № 8494/239 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі раніше поданої заяви від 25.11.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну було надано повний пакет документів, визначений чинним законодавством та надано достовірні відомості та чинні (достовірні) документи для оформлення відповідного дозволу. Позивач вказує на те, що спірне рішення прийняте відповідачем виключно на підставі листа ГУ СБУ в м. Києві та Київській області, незважаючи на те, що інформація, викладена в даному листі не може підтверджувати факт надання позивачем свідомо неправдивих відомостей щодо місця проживання в момент подання ним заяви про надання дозволу на імміграцію в України.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позову, зазначив про те, що підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені Законом, зокрема, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи. У даному випадку, за надісланим запитом отримано відповідь від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , позивач фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення нею неправдивих відомостей. Тому, відповідно до отриманої інформації від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийшло до висновку, що позивач, при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надала неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Позивачем було подано відповідь на відзив, за змістом якої, відповідачем не доведено свідоме подання позивачем неправдивих відомостей, при цьому, що невідомо на яких підставах СБУ зазначило, що позивач не проживає за вказаною в документах адресою, поданих для отримання дозволу на імміграцію, адже відсутні дані, які були реалізовані зі сторони СБУ заходи для перевірки, чи були опитані сусіди тощо. Позивач переконана, що відповідач, не перевіривши всі обставини щодо місця проживання позивача, прийняв несприятливе для позивача рішення, що впливає на можливість проживати на території України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.19.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

Розглянувши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянином Білорусії, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 .

26.11.2021 позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 .

25.11.2021 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.2 ч.2. ст.4 Закону України "Про імміграцію", як висококваліфікований спеціаліст і робітник, гостра потреба в якому є відчутною для економіки України,

До заяви були додані всі необхідні документи, необхідні для видачі дозволу на імміграцію, передбачені ст. 9 Закону України "Про імміграцію" та п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.

Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Білорусії ОСОБА_1 , прийнято рішення № 8494/239 від 28.02.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ЦМУ ДМС від 28.02.2023 за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну про те, що у поданій ним заяві зазначено неправдиві відомості про місце проживання іноземця в Україні, а саме в частині адреси постійного проживання: АДРЕСА_1 . Такий висновок сформовано на підставі листа Головного управління служби безпеки України у м. Києві та Київській області щодо перевірки особи на запит ЦМУ ДМС щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

З висновків відповідача випливає, що вказаним листом ГУ СБУ встановлено, що за заявленою адресою: АДРЕСА_1 іноземець (позивач) фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2021 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III).

Статтею 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Закону № 2491-III).

Згідно із ч. 3 ст. 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Водночас за п. п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів: 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України, подружжя таких осіб, їхні діти, які не досягли 18 років, - у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч. 2 ст. 9 Закону № 2491-III).

У той же час, положення ч. 5 ст. 9 Закону № 2491-III передбачають, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону № 2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ч. 11 ст. 9 Закону № 2491-III).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до п. п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України).

Згідно з п. 11 Порядку № 1983 для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 ч. 3 ст. 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у п. 1 і 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені п. 1-10 ч. 7 ст. 9 Закону № 2491, додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону № 2491, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За правилами п. 16 Порядку № 1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці 2 п. 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Тож, з наведеного випливає, що територіальні органи ДМС України вправі витребувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб, а також інших, на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації, органи ДМС України приймають відповідне рішення.

У той же час суд вказує на те, що вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Суд з матеріалів справи встановив, що позивач подав відповідачу передбачені Законом № 2491-III та Порядком № 1983 документи для отримання дозволу на імміграцію, у тому числі нотаріальну заяву ОСОБА_2 , якою вона надала згоду на постійне проживання та реєстрацію позивача у належній їй на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_2 . Разом з тим, будь-яких інших документів на підтвердження реєстрації та/або постійного проживання за вказаною адресою позивач не подавав, а ні відповідачу, а ні суду під час розгляду цієї справи.

Одночасно з наведених положень законодавства судом встановлено, що територіальні органи ДМС України наділені владними повноваженнями щодо витребування в інших державних органів, у тому числі Служби безпеки України, додаткової інформації щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію для з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні відповідного дозволу.

З матеріалів справи випливає, що відповідач реалізував надані йому Законом № 2491-III та Порядком № 1983 повноваження шляхом надсилання запитів до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

При цьому за приписами положень Закону № 2491-III та Порядку № 1983 рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу приймається на підставі аналізу усієї отриманої інформації та матеріалів міграційної справи.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства у взаємозв`язку з документально підтвердженими обставинами справи суд встановив, що спірне рішення було прийнято в межах наданих відповідачу повноважень, у тому числі, враховуючи інформацію Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області (від 20.02.2023 № 51/1-11/121-40).

Ураховуючи вищенаведене в сукупності суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи спірне рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тож таке рішення відповідає критеріям правомірності, закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи встановлені обставини справи в сукупності з правовим регулюванням спірних правовідносин, суд вважає, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним спірного рішення.

У підсумку, з урахування вищезазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.