Справа № 400/7987/24
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

26 травня 2025 р.справа № 400/7987/24

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Клепки А.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Денисової Т.В.,

у відкритому судовому засіданні розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаТериторіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, вул. Олексія Вадатурського, 14, м. Миколаїв, 54005,

провизнання бездіяльності протиправною; стягнення заборгованості в розмірі 445 564,52 грн.; стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки; стягнення матеріальної допомоги; стягнення середнього заробітку

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (далі - відповідач, ТУ ССО у Миколаївській області), в якому просив суд:

1) визнати протиправною бездіяльність ТУ ССО у Миколаївській області щодо виплати позивачу при звiльненi заборгованостi з грошового забезпечення в сумі 318 260,37 грн. та здійснення повного розрахунку на момент звільнення зi служби;

2) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача заборгованість з грошового забезпечення в сумi 318 260,37 грн., з урахуванням компенсації податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) в сумі 57 286,87 грн. та єдиного внеску (далі - ЄВ) в сумі 70 017,28 грн., а всього 445 564,52 грн.;

3) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача середнiй заробiток за час затримки розрахунку при звільненні з 5 травня 2024 р. по день фактичного розрахунку.

Ухвалою від 30 серпня 2024 р. Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у відкритті провадження у справі за даним позовом.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 р. була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду щодо відмови у відкритті провадження у справі в частині таких вимог, як стягнення з ТУ ССО у Миколаївській області компенсації ПДФО в сумі 57 286,87 грн. та ЄВ в сумі 70 017,28 грн., а також стягнення з ТУ ССО у Миколаївській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 5 травня 2024 р. по день фактичного розрахунку, скасована, а справа в цій частині направлена для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду.

В іншій частині ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі залишена без змін.

Ухвалою від 6 листопада 2024 р. Миколаївській окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі за наступними позовними вимогами:

- стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача компенсацію ПДФО в сумi 57 286,87 грн. та ЄВ в сумі 70 017,28 грн.;

- стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 5 травня 2024 р. по день фактичного розрахунку.

В подальшому постановою Верховного Суду від 5 березня 2025 р. було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , вищевказані ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду в частині відмови у відкритті провадження у справі щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ТУ ССО у Миколаївській області щодо виплати позивачу при звільненні заборгованості з грошового забезпечення в сумі 318 260,37 грн. та здійснення повного розрахунку на момент звільнення зі служби та стягнення з відповідача заборгованості з грошового забезпечення в сумi 318 260,37 грн. скасовано, а справу направлено до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

2 квітня 2025 р. Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі за вищезазначеними позовними вимогами.

Одночасно, суд прийняв до розгляду раніше подану заяву позивача про зміну позовних вимог від 12 листопада 2024 р., в якій він доповнив первинні позовні вимоги новими вимогами, а саме:

1) визнати протиправною бездіяльність ТУ ССО у Миколаївській області щодо невиплати позивачу при звільнені компенсації за невикористані за 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.;

2) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача компенсацію за невикористані в 2024 р. 14 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки";

3) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.

Таким чином, в даній адміністративній справі розглядаються такі позовні вимоги:

1) визнати протиправною бездіяльність ТУ ССО у Миколаївській області щодо виплати позивачу при звiльненi заборгованостi з грошового забезпечення в сумі 318 260,37 грн. та здійснення повного розрахунку на момент звільнення зі служби;

2) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача заборгованість з грошового забезпечення в сумi 318 260,37 грн., з урахуванням компенсації ПДФО в cyмi 57 286,87 грн. та ЄВ в сумі 70 017,28 грн., а всього 445 564,52 грн.;

3) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача середнiй заробiток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 5 травня 2024 р. по день фактичного розрахунку;

4) визнати протиправною бездіяльність ТУ ССО у Миколаївській області щодо невиплати позивачу при звільнені компенсації за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.;

5) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача компенсацію за невикористані в 2024 р. 14 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки";

6) стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь позивача матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.

На обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що при його звільненні зі служби в ТУ ССО у Миколаївській області 4 травня 2024 р. відповідач протиправно не здійснив повного розрахунку, в результаті чого утворилась заборгованість із грошового забезпечення, компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги. В свою чергу, затримка при розрахунку надає позивачу право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час такої затримки.

Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні. З приводу заборгованості з грошового забезпечення, відповідач пояснив, що несвоєчасний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні, обумовлений виключно відсутністю відповідного фінансування ТУ ССО у Миколаївській області на такі потреби і відповідачем були вжиті вичерпні заходи для його отримання шляхом інформування ССО про необхідність виділення додаткових коштів. Щодо виплати позивачу матеріальної допомоги, відповідач послався на те, що така допомога виплачується виключно на підставі рапорту, але позивач з відповідним рапортом не звертався. Також відповідач пояснив, що на його думку, законодавством не передбачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки.

Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із судовим засіданням.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову, пояснивши, що несвоєчасний розрахунок порушує його конституційне право на оплату праці.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав наявність перед позивачем заборгованості в частині грошового забезпечення, але в іншій частині заперечив з підстав викладених у відзиві.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Наказом ТУ ССО у Миколаївській області від 3 травня 2024 р. № 226о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби з 4 травня 2024 р.

Як слідує з тексту даного наказу, додаткову відпустку за 2024 р. тривалістю 14 календарних днів позивач не використав, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р. не отримував.

В матеріалах справи мається розрахунок виконаний відповідачем щодо потреби в коштах на виплату співробітнику ТУ ССО у Миколаївській області додаткової винагороди на період дії воєнного стану з 24 лютого 2022 р. по 20 січня 2023 р., відповідно до даних якого відповідач має перед позивачем заборгованість в загальній сумі 318 260,37 грн., компенсація ПДФО складає 57 286,87 грн., ЄВ складає 70 017,28 грн.

Отже, письмовими доказами підтверджена наявність у відповідача заборгованість перед позивачам з грошового забезпечення в розмірі 318 260,37 грн.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 116 ч. 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Отже, в день звільнення ОСОБА_1 , відповідач мав виплатити йому грошове забезпечення в повному обсязі, чого ним зроблено не було.

Спору щодо розміру грошового забезпечення, яке мало бути виплачено ОСОБА_1 на момент звільнення, між сторонами не існує, оскільки за розрахунком самого відповідача, така заборгованість складає 318 260,37 грн., а тому вимоги позивача про стягнення цієї суми є обґрунтованими.

Заперечення відповідача щодо відсутності у нього коштів на виплату цієї заборгованості та надіслання на адресу ССО листів з приводу виділення додаткових коштів з метою погашення заборгованості перед позивачем, суд не може прийняти до уваги, так як така обставина не може слугувати підставою для відмови у позові.

Стосовно вимог про стягнення заборгованості з грошового забезпечення з урахуванням ПДФО і ЄВ, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 168 п. 168.1.1., п. 168.1.2. Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання платіжної інструкції на перерахування цього податку до відповідного бюджету або платіжної інструкції на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 35-1 цього Кодексу.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, його розмір встановлені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Так, згідно з ст. 9 ч. 5 цього Закону, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування або на єдиний рахунок, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Суд відзначає, що законодавством не встановлено будь-яких особливостей або спеціального порядку сплати ПДФО та ЄВ у випадку, якщо заробітна плата або інші виплати, пов`язані з трудовими правовідносинами, стягуються з роботодавця за судовим рішенням.

Враховуючи викладене, у разі наявності перед працівником заборгованості з оплати праці, ПДФО та ЄВ сплачуються роботодавцем одночасно із виплатою такої заборгованості, при цьому ці платежі сплачуються не працівнику, а до відповідного бюджету (ПДФО) та на рахунки податкового органу (ЄВ).

За таких умов, вимоги позивача про стягнення на його користь ПДФО в сумі 57 286,87 грн. та ЄВ в сумі 70 017,28 грн., а всього 445 564,52 грн., задоволенню не підлягають.

Також не підлягає задоволенню вимога про стягнення середнього заробітку, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, непроведення з вини роботодавця розрахунку з працівником, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом ст. 117 ч. 1 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням розрахунку, тобто виконанням цього обов`язку і саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зазначені правові висновки з приводу застосування ст. 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 р. у справі № 821/1083/17.

Вимога про стягнення середнього заробітку в даному випадку є передчасною, оскільки на момент вирішення судом цього спору, відповідачем ще не здійснено повного розрахунку, а відтак суд позбавлений можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, так як невідомий період затримки розрахунку.

Щодо компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2024 р., суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 20 червня 2015 р.

Статтею 12 ч. 1 п. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яка визначає пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У відповідності до ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України "Про відпустки", установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Стаття 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 24 ч. 1 Закону України "Про відпустки").

Розділом III п. 5 абз. 6 Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 26 серпня 2020 р. № 384 (далі - Порядок № 384) передбачено, що співробітникам, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки, відповідно до вимог законодавства про відпустки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого співробітник має на день звільнення зі служби з урахуванням пункту 30 розділу І цього Порядку.

Таким чином, Порядок № 384 передбачає виплату співробітникам ССО грошової компенсації в тому числі і за невикористані дні додаткові відпустки, які передбачені відповідним законодавством, яким у сенсі спірних правовідносин є Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Закон України "Про відпустки".

Позивач, як учасник бойових дій, має право на таку пільгу, як додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік і, відповідно, має право на її грошову компенсацію.

Як вже зазначалось судом, в наказі про звільнення ОСОБА_1 зі служби зафіксовано і не заперечується відповідачем, що додаткову відпустку за 2024 р. тривалістю 14 календарних днів він не використав.

Вирішуючи вимогу щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р., суд керується наступним.

Розділом ІІ п. 36 Порядку № 384 передбачено, що співробітникам один раз на рік у межах асигнувань на виплату грошового забезпечення надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Порядок виплати такої матеріальної допомоги унормовано Порядком виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом ССО від 9 вересня 2020 р. № 481 (далі - Порядок № 481).

Відповідно до п. 10 Порядку № 481, матеріальна допомога надається на підставі рапорту співробітника Служби в кожному конкретному випадку.

Співробітник подає рапорт про надання матеріальної допомоги до Голови Служби (начальника територіального управління Служби), який надає цей рапорт на розгляд комісії.

Перед поданням рапорту про надання матеріальної допомоги співробітник погоджує з фінансово-економічним підрозділом можливість проведення такої виплати та розмір матеріальної допомоги.

Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується Головою Служби (начальником територіального управління Служби), і разом з рапортами співробітників Служби та іншими документами передається до кадрового підрозділу для підготовки проєкту наказу про виплату матеріальної допомоги.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється відповідно до наказу Голови Служби (начальника територіального управління Служби).

Матеріальна допомога співробітникам надається за місцем штатної служби.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 відповідний рапорт не подавав, що унеможливлює виплату матеріальної допомоги.

В судовому засіданні позивач підтвердив, що рапорт про надання йому матеріальної допомоги не подавав у зв`язку з чим пояснив, що звертався усно до начальника фінансово-економічного підрозділу ТУ ССО в Миколаївській області, як це і передбачено п. 10 абз. 3 Порядку № 481, але йому було повідомлено про неможливість виплати матеріальної допомоги у зв`язку з відсутністю коштів.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен керуватись нормами ст. 116 КЗпП України, яка передбачає, що в день звільнення працівника роботодавець повинен провести з ним повний розрахунок. Дана норма не ставить виплату коштів в залежність від виконання працівником будь-яких попередніх умов - навпаки, обов`язок виплати всіх сум є безумовним, а тому відсутність рапорту позивача про виплату матеріальної допомоги, не може бути розцінена судом як підстава для позбавлення його права на отримання такої виплати, адже це суперечитиме КЗпП України.

Позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та стягнути матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.

Разом з тим, відповідач в цій частині позовних вимог заперечив не розмір сум за цими категоріями заборгованості, а саме право позивача на виплату грошової компенсації і матеріальної допомоги, у зв`язку з чим в цій частині спірні правовідносини між сторонами склались не з приводу визначення розміру таких виплати, а щодо наявності у позивача права на їх отримання, безвідносно суми заборгованості за цими виплатами.

Стягнення з відповідача коштів можливе виключно у разі визначення конкретної суми, що, як відмічено судом вище, з урахуванням характеру спірних правовідносин, є передчасним, адже позивач не навів розрахунку заборгованості з грошової компенсації та матеріальної допомоги, а відповідач заперечив право позивача на їх отримання.

Стаття 245 ч. 1 п. 10 КАС України наділяє суд правом обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Використовуючи право надане суду, враховуючи характер спірних правовідносин в частині виплати позивачу грошової компенсації і матеріальної допомоги, суд вважає, що в даному випадку на відповідача слід покласти обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані в 2024 р. 14 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", а також нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р. у відповідності до розділу ІІ п. 36 Порядку № 384.

З урахування викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При розподілі судових витрат, суд керується таким.

Позивач є учасником бойових дій, а тому на підставі ст. 5 ч. 1 п. 13 Закону України "Про судовий збір" користується пільгою у виді звільнення від сплати судового збору.

Під час розгляду справи, позивач подав заяву про стягнення з відповідача судових витрат, в якій він зазначив, що під час розгляду даної справи ним були понесені наступні судові витрати:

- на суму 125 грн. (чек № 426001) за поштові витрати від 12 вересня 2024 р. за подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду (поштове відправлення № 577);

- на суму 89 грн. (чек № 107156) за поштові витрати від 4 листопада 2024 р. за подання касаційної скарги до Касаційного адміністративного суду Верховного суду (поштове відправлення № 590);

- на суму 87,50 грн. (чек № 107636) за поштові витрати від 24 грудня 2024 р. за подання заяви до Касаційного адміністративного суду Верховного суду (поштове відправлення № 756);

- на суму 92,50 грн. (чек № 117548) за поштові витрати від 24 лютого 2025 р. за подання заяви до Касаційного адміністративного суду Верховного суду (поштове відправлення № 346);

- на суму 76 грн. за роздруківку відповіді на відзив (3 примірника по 6 аркушів, всього 18 арк.) та заяви про ознайомлення з матеріалами справи (1 примірник на 1 арк.);

- на суму 60 грн. за роздруківку заяви про стягнення з відповідача судових витрат (3 примірники по 2 аркуші, всього 6 аркушів) та додаткових пояснень (3 примірника по 3 аркуша, всього 9 аркушів).

Всього, за розрахунком позивача, ці судові витрати склали 530 грн.

Відповідно до ст. 132 ч. 1, 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач посилається на п. 5 наведеної норми та вважає, що сплачені ним кошти за відправку поштової кореспонденції, а також кошти за роздруківку процесуальних заяв є витратами, пов`язаними з вчиненням інших процесуальних дій та підготовкою справи до розгляду.

Як передбачено ст. 322 ч. 1 п. 4 пп. в КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Аналогічну норму містить і ст. 356 КАС України, яка визначає зміст постанови суду касаційної інстанції.

Таким чином, розподіл судових витрат у виді відправки поштової кореспонденції, понесених позивачем при розгляді його апеляційної та касаційної скарг, відноситься до компетенції, відповідно, апеляційного та касаційного суду, що унеможливлює прийняття Миколаївським окружним адміністративним судом рішення з цього приводу.

На підтвердження витрат на суму 76 грн. за роздруківку відповіді на відзив та заяви про ознайомлення з матеріалами справи, а також на суму 60 грн. за роздруківку заяви про стягнення з відповідача судових витрат та додаткових пояснень, позивач подав товарний чек від 17 квітня 2025 р., виданий ФОП ОСОБА_2 , в якому в графі "Назва та сорт товарів" вказано - роздруківка, в графі "Кількість" - 19, в графі "Ціна" - 4,0, в графі "Сума" - 76. Також, позивачем наданий товарний чек від 23 квітня 2025 р., виданий тим же суб`єктом господарювання, заповнений наступним чином: графа "Назва та сорт товарів" вказано - роздруківка, графа "Одиниці виміру" - шт., графа "Кількість" - 15, графа "Ціна" - 4, графа "Сума" - 60,0.

Розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ст. 138 ч. 1 КАС України).

На підставі наведених товарних чеків, суд не може встановити понесення позивачем судових витрат, так як з них неможливо встановити які саме документи були роздруковані, а також неможливо підтвердити, що саме позивач був платником за цими послугами.

У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу судових витрат в сумі 76 і 60 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Олексія Вадатурського, 14, м. Миколаїв, 54005, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, яка полягає у невиплати ОСОБА_1 при звiльненi грошового забезпечення в сумі 318 260,37 грн.

3. Стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Олексія Вадатурського, 14, м. Миколаїв, 54005, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошове забезпечення в сумi 318 260,37 грн.

4. У задоволенні позовної вимоги про стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з грошового забезпечення з урахуванням компенсації податку на доходи фізичних осіб в cyмi 57 286,87 грн. та єдиного внеску в сумі 70 017,28 грн., а всього 445 564,52 грн., відмовити.

5. У задоволенні позовної вимоги про стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середнього заробiтку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 5 травня 2024 р. по день фактичного розрахунку, відмовити.

6. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, яка полягає у невиплати ОСОБА_1 при звільнені компенсації за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки".

7. Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Олексія Вадатурського, 14, м. Миколаїв, 54005, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки".

8. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, яка полягає у невиплати ОСОБА_1 при звільнені матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.

9. Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Олексія Вадатурського, 14, м. Миколаїв, 54005, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.

10. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз