Справа № 240/4809/24
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Житомир справа № 240/4809/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача 467 085,20 грн. середнього заробітку за 340 днів затримки розрахунку при звільненні за період з 22.03.2023 до 24.02.2024 року включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його було звільнено з військової служби 21.06.2022 року, однак, відповідач протиправно не виплатив позивачу при звільненні грошове забезпечення в належному розмірі, в зв`язку з чим останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Як стверджує позивач, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №240/31699/22 відповідач сплатив належне позивачу грошове забезпечення 25.02.2024 року в сумі 421 633,37 грн. Тому позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку в сумі 467085,20грн. за період затримки розрахунку при звільненні з 22.03.2023 по 24.04.2024 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 року у цій справі позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду з постановленням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що передбачені законодавством про працю норми оплати праці і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, а спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням військової служби і грошового забезпечення військовослужбовців, не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Крім того, відповідач звертає увагу на приписи статті 117 КЗпП України, яка обмежує строк виплати, за який провадиться виплата середнього заробітку на рівні шести місяців за умови відсутності спору про розмір таких виплат або у разі часткового вирішення спору на користь працівника.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до Витягу з наказу від 21.06.2022 року № 157 командира Військової частини НОМЕР_1 позивач виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення з 21.06.2022 року. Проте, у період проходження військової служби позивачу не в повному розмірі виплачувалось грошове забезпечення.

Так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 240/31699/22 за участю цих же сторін відповідача зобов`язано здійснити перерахунок грошового забезпечення, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби з 29.01.2020 по 21.06.2022.

На виконання цього рішення 22.03.2023 відповідачем сплачено 29 648,20 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно, що не заперечується сторонами у справі.

Також 25.02.2024 відповідач сплатив позивачеві 421 633,37 грн. грошового забезпечення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі №240/8786/23 суд стягнув з відповідача на користь позивача 29 519,38 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.06.2022 (дня, наступного за днем виключення із списків особового складу частини) по 21.03.2023 включно (день, що передує дню виплати відповідачем 29 648,20 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно).

З посиланням на підтверджений факт несвоєчасного проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся з цим позовом, зазначивши періодом, за який слід стягнути з відповідача відшкодування за час затримки виплати грошового забезпечення в сумі 421 633, 37 грн., період з 22.03.2023 по 24.02.2024 року.

Обґрунтовуючи період стягнення середнього заробітку, позивач вказав, що період з 22.06.2022 по 21.03.2023 року, який передує періоду у цій справі, є предметом позовних вимог в іншій справі, тому, враховуючи цю обставину і те, що виплата грошового забезпечення в сумі 421 633, 37 грн. відбулась 25.02.2024, вважає що вправі самостійно визначити обсяг своїх вимог на момент припинення триваючого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку з ним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Однак, ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення строків проведення розрахунків при звільненні військовослужбовців, а також наслідків такого порушення.

Відтак, в такому разі відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в чинній редакції передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, але не більш як за шість місяців.

Позивач не виплативши відповідачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який фактично відбувся 25.02.2024, вчинив протиправно.

Враховуючи, що виплата належного позивачу при звільненні грошового забезпечення відбулася 25.02.2024, до спірних правовідносин належить застосовувати ст.117 КЗпП України в чинній редакції, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Період шість місяців на день розрахунку 25.02.2024 складає 183 календарних дні, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню, оскільки належить стягнути середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача за 183 календарних дні.

Визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд бере до уваги правила обчислення середнього заробітку, встановлені "Порядком обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), пунктом 8 якого передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У справі наявна довідка відповідача від 22.06.2022, з якої вбачається, що останні два місяці перед звільненням (квітень та травень 2022) розмір грошового забезпечення складав, 41 900,27 грн. за кожен місяць. Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на день звільнення становить 1373,78 грн. (41 900,27 грн. х 2 : 61дн.).

Розмір середнього заробітку позивача за 183 календарних дні складає 251 401,74грн.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд висновує, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України з відповідача не стягується.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код за ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.03.2023 по 24.02.2024 в розмірі 251 401,74 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко

26.05.25