Справа № 160/5487/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2025 року Справа № 160/5487/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Н.В.
за участі секретаря судового засіданняСватко Є.А.
представника позивача: представника відповідача: Шеретової О.В. Тітенка Ю.В.
18 лютого 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ ДАР АНДРІЇВКА» до відповідача-1: Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державної податкової служби України, в якій позивач просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність правових актів відповідачів, які є предметом оскарження. Позивач зазначає, що подавав заперечення на акт перевірки, які відповідачем отримані, однак спірне ППР прийнято без його врахування. Щодо самого стверджуваного порушення зазначає, що мав угоди з грузинським контрагентом, за змістом якої передбачено поставку останньому від продавця пшениці та кукурудзи. Додатковими угодами сторони врегулювали форс-мажорні обставини, зокрема: введення обмежень та заборон органами публічної влади, які перешкоджають виконанню контракту, віднесено до форс-мажорних обставин. В подальшому контрагент повідомив позивачу, що не може сплатити за товар через арешт його рахунку, просив застосувати положення про форс-мажор. Однак контрагент не надав підтверджуючих документів, через що позивач звернувся до господарського суду за стягненням заборгованості (справа №904/4525/23). Після проведення перевірки податковою службою позивач затребував у контрагента документальне підтвердження форс-мажору, на що отримав лист з довідкою банку, яка підтверджує неможливість здійснити оплату, а також факт звернення контрагента для здійснення платежів по контрактам з позивачем, однак в платежах відмовлено через арешт рахунків, який є досі чинним. При цьому штраф нараховано позивачу за період з початку прострочення і до звернення позивача до суду щодо контрагента. Щодо вимог до відповідача-2 зазначає про неповноту розгляду адміністративної скарги позивача.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/5487/25 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
19 березня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від відповідача-2 в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач-2 проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що порушень при розгляді скарги не допускав, а його рішення не може бути предметом судового розгляду, оскільки не створює самостійного впливу на права позивача.
21 березня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від відповідача-1 в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач-1 проти позову заперечує в повному обсязі та цитує акт перевірки.
25 березня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Щодо відзиву відповідача-1 позивач зазначає, що заперечення проти доводів позовної заяви відсутні. Щодо відзиву відповідача-2 зазначає, що рішення за результатом розгляду скарги підлягає оскарженню до суду.
Підготовче судове засідання, призначене на 25 березня 2025 року, відкладене за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 08 квітня 2025 року.
08 квітня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення. Відповідач-1 зазначає, що приймав ППР в граничний день, заперечень на акт перевірки станом на момент прийняття ППР не надходило. Стверджує, що поданням пояснень є їх фактичне надходження до органу ДПС України. Щодо стверджуваних позивачем обставин форс-мажору зазначає, що нормативне врегулювання відповідних правовідносин наявне в Законі №2473-VIII, що має спеціальний характер. Його положення передбачають засвідчення форс-мажорних обставин лише органами влади країни контрагента, однак в даній справі додаткова угода позивача з контрагентом передбачила засвідчення таких обставин також додатково організаціями країни контрагента, що в підсумку і було здійснено (йдеться про довідку банку грузинського контрагента). Відповідно, відповідач-1 заперечує належність наданої довідки як підтвердження форс-мажору. Наведену позивачем судову практику вважає застарілою відносно вказаної самим відповідачем.
Підготовче судове засідання, призначене на 08 квітня 2025 року, відкладене за клопотанням представника позивача. Наступне судове засідання призначено на 15 квітня 2025 року.
15 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що відповідач безпідставно визначає дату подання заперечень як дату їх надходження до відповідача, оскільки такою датою є в т.ч. здання на пошту відповідних документів, при цьому позивач вчасно здав заперечення на акт перевірки на пошту. Стосовно способу підтвердження форс-мажору зазначає, що абз. 2 ч. 6 ст. 13 Закону №2473-VIII відсилає до умов договору, а тому застосуванню підлягають приписи контракту позивача з контрагентом, якими погоджено можливість підтвердження форс-мажору в т.ч. організаціями (банком). Щодо обох спірних питань посилається на необхідність сприятливого для платника тлумачення, якщо йдеться про суперечність чи неоднозначність положень законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29 квітня 2025 року.
В судове засідання, призначене на 29 квітня 2025 року, представники сторін з`явились, надали пояснення по суті справи. Наступне судове засідання призначено на 13 травня 2025 року.
В судове засідання, призначене на 13 травня 2025 року, представники сторін з`явились, надали пояснення по суті справи та виступили з промовами в судових дебатах.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та об`єктивно оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.
16 серпня 2024 року відповідач-1 склав акт №2311/04-36-07-12/41507766 про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача з метою перевірки дотримання вимог валютного законодавства за період з 10.11.2022 року по 02.08.2024 року при виконанні зовнішньоекономічних контрактів від 10.11.2022 №221110-01, від 28.11.2022 №281122-02, від 28.12.2022 №281222/1, від 28.12.2022 №281222/2, від 28.12.2022 №281222/3 (далі Акт перевірки).
Згідно висновків Акту перевірки по цим контрактам наявні порушення ч. 2 ст. 13 Закону №2473-VIII, при цьому пеня у сфері ЗЕД підлягає нарахуванню лише по контрактам від 28.12.2022 року №281222/1, №281222/3 та лише за період з 22.07.2023 року по 20.08.2023 року.
Листом від 04.10.2024 року №04-10/24-1 позивач подав заперечення на Акт перевірки, які направлені 04.10.2024 року згідно накладної DP 041024-03 від 04.10.2024 року.
Це податкове повідомлення-рішення оскаржено позивачем до відповідача-2 в адміністративному порядку скаргою від 01.11.2024 року №01/11/24-1.
Рішенням відповідача-2 від 24.12.2024 року №38593/6/99-00-06-01-03-06 скаргу позивача залишено без задоволення.

Вважаючи такі рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне

Щодо позовних вимог до Державної податкової служби України.

Згідно п. 56.1. ст. 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.09.2023 року у справі №823/1/18.

Суд констатує, що спірне рішення відповідача- 2 не є таким, що прийняте у зв`язку з реалізацією управлінських повноважень, а є актом вирішення спору в досудовому порядку, не створює юридичного наслідку для позивача, а визнання цього рішення протиправним та його скасування не призведе до відновлення порушеного права.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2020 року у справі №826/11086/18.

Суд звертає увагу на те, що у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 року у справі №340/4291/20 застосовано саме цю правову позицію для результатів розгляду скарги саме на податкове повідомлення-рішення.

Суд підкреслює, що самостійні наслідки рішення відповідача-2 для сфери прав і свобод позивача відсутні. Щодо доводів позивача про правову невизначеність, яка може виникнути в разі нездійснення судової оцінки правомірності такого рішення відповідача-2 суд зауважує, що правова невизначеність може виникнути виключно в сфері прав і обов`язків учасника правовідносин, в свою чергу відсутність впливу правового акту на права і обов`язки такого учасника свідчить, що воно в цілому не впливає на правову визначеність, в т.ч. не може її створювати або усувати. Окрім цього, у разі прийняття судом, наприклад, рішення про скасування податкового повідомлення-рішення з будь-якої підстави (відсутність підстав для прийняття, порушення процедури прийняття і тд) існуватиме судовий акт, яким вирішено питання про можливість застосування до особи відповідного заходу впливу, разом з яким одночасно перестане існувати і сам прояв відповідного впливу як такий. Як наслідок, оцінка будь-якого несудового органу щодо цього ж питання в будь-якому разі юридичного значення не матиме, оскільки виключні повноваження на остаточне вирішення спорів у спірних правовідносинах має саме суд.

Отже, в задоволенні позовних вимог до відповідача-2 належить відмовити.

Щодо позовних вимог до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Згідно п. 86.3. ст. 86 Податкового кодексу України акт (довідка) документальної виїзної перевірки, що визначено статтями 77 і 78 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, та реєструється у контролюючому органі протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, - протягом 10 робочих днів).

Відповідно до п. 86.7. ст. 86 Податкового кодексу України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Згідно п. 86.8. ст. 86 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства визначає Закон України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року №2473-VIII (далі Закон № 2473-VIII).

Згідно ч. 1-5 ст. 3 Закону № 2473-VIII відносини, що виникають у сфері здійснення валютних операцій, валютного регулювання і валютного нагляду, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Питання здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду регулюються виключно цим Законом. Зміна положень цього Закону здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Зміна положень цього Закону може здійснюватися виключно окремими законами про внесення змін до цього Закону.

У разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення цього Закону.

Закони України та інші нормативно-правові акти валютного законодавства, що встановлюють нові обов`язки для суб`єктів валютних операцій або погіршують їхнє становище, не мають зворотної сили.

У разі якщо норма цього Закону чи нормативно-правового акта Національного банку України, виданого на підставі цього Закону, або норми інших нормативно-правових актів Національного банку України допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків резидентів та нерезидентів у сфері здійснення валютних операцій або повноважень органів валютного нагляду, така норма трактується в інтересах резидентів та нерезидентів.

Відповідно до ч. 1, 2, 4-8 Закону № 2473-VIII національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Національний банк України має право встановлювати винятки та (або) особливості запровадження цього заходу захисту для окремих товарів та (або) галузей економіки за поданням Кабінету Міністрів України.

Граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів не застосовуються щодо розрахунків, пов`язаних з договорами про участь у розподілі пропускної спроможності, а також щодо грошового забезпечення (кредитних лімітів) з метою участі в аукціонах з розподілу пропускної спроможності міждержавних перетинів.

Національний банк України має право встановлювати мінімальні граничні суми операцій з експорту та імпорту товарів, на які поширюються встановлені відповідно до цього Закону граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

У разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.

За окремими операціями з експорту та імпорту товарів граничні строки розрахунків, встановлені Національним банком України, можуть бути подовжені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, шляхом видачі висновку.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, приймає рішення про видачу чи відмову у видачі зазначеного висновку протягом десяти робочих днів з дня отримання відповідної заяви. Інформація про виданий висновок оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу не пізніше наступного робочого дня після видачі висновку.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, протягом п`яти робочих днів з дня видачі висновку, зазначеного в абзаці першому цієї частини, інформує Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, про видачу такого висновку.

Порядок видачі висновку, у тому числі перелік документів, які подаються для видачі висновку, підстави для відмови у видачі висновку або залишення документів без розгляду, включаючи перелік товарів, за якими документи для видачі висновку підлягають залишенню без розгляду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача висновку здійснюється безоплатно.

Порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

У разі якщо виконання договору, передбаченого частинами другою або третьою цієї статті, зупиняється у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин.

Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту).

У разі прийняття до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, що виникла внаслідок недотримання нерезидентом строку, передбаченого зовнішньоекономічним договором (контрактом), або прийняття до провадження уповноваженим органом відповідної країни документа про стягнення такої заборгованості з боржника-нерезидента на користь резидента в позасудовому (досудовому) примусовому порядку строк, встановлений відповідно до цієї статті, зупиняється з дня прийняття до розгляду такої заяви (прийняття до провадження відповідного документа) і пеня за порушення строку в цей період не нараховується.

У разі ухвалення судом, міжнародним комерційним арбітражем рішення про відмову в позові повністю чи частково в частині майнових вимог або про відмову у відкритті провадження у справі чи про залишення позову без розгляду, а також у разі визнання документа про стягнення заборгованості з боржника-нерезидента таким, що не підлягає виконанню, недійсним, незаконним тощо та (або) закриття (припинення) провадження без зарахування грошових коштів на рахунки резидентів у банках України за таким документом строк, встановлений відповідно до цієї статті, поновлюється і пеня за його порушення нараховується за кожний день прострочення, включаючи період, на який цей строк було зупинено.

У разі ухвалення судом, міжнародним комерційним арбітражем рішення про задоволення позову сплаті підлягає лише пеня, нарахована до дня прийняття позовної заяви до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, за результатами перевірки стягує у встановленому законом порядку з резидентів пеню, передбачену частиною п`ятою цієї статті.

Згідно ст. 2 Закону №185/94-ВР імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Відповідно до ст. 4 Закону №185/94-ВР порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Частиною 6 Закону №185/94-ВР встановлено, що строки, зазначені у статтях 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, можуть бути продовжені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, у разі виконання резидентами операцій за договорами виробничої кооперації, консигнації, комплексного будівництва, тендерної поставки, гарантійного обслуговування, поставки складних технічних виробів і товарів спеціального призначення.

Порядок віднесення операцій резидентів до зазначених у частині першій цієї статті та умови видачі висновків на перевищення строків, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок продовження строків розрахунків за зовнішньоекономічними операціями затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2007 року №1409 (далі Порядок №1409).

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Доводи позивача зводились до двох окремих аргументів: щодо прийняття податкового повідомлення-рішення без врахування заперечень на Акт перевірки, а також щодо відсутності підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення через форс-мажор.

Спірним в частині вирішення питання про форс-мажор було тлумачення положень абз. 2 ч. 6 ст. 13 Закону №2473-VIII:

«Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту)».

Позивач акцентував увагу на ту частину норми права, яка має бланкетний характер та висловлював похідні доводи щодо врегулювання порядку підтвердження форс-мажору з контрагентом. Відповідач в свою чергу акцентував увагу на суб`єкта складання довідки згідно даної норми права: уповноважена організація (орган) країни розташування контрагента, виходячи з чого фактично стверджував, що йдеться лише про уповноважені органи відповідної держави (наприклад, Торгово-промислові палати), однак не йдеться про, наприклад, банки. При цьому відповідач звертав увагу на те, що валютне законодавство має спеціальне нормативно-правове регулювання і лише норми передусім Закону №2473-VIII можуть визначати в т.ч. порядок підтвердження форс-мажору. Відповідно, основна розбіжність полягала первинно у вирішенні питання про те чи міг банк контрагента позивача засвідчувати форс-мажор своєю довідкою у розумінні вищевказаної норми права.

Суд звертає увагу на те, що словосполучення «відповідно до умов цього договору (контракту)» має процедурний характер, в той час як саме правило поведінки зафіксовано в передуючій частині речення: форс-мажор засвідчується довідкою уповноваженої організації (органу). Для визначення питання про те, про організацію або орган країни якого з контрагентів йдеться і передбачено словосполучення «відповідно до умов цього контракту». Тобто, сторони можуть передбачити, що вони визнаватимуть форс-мажор лише за документами, наприклад, організацій лише однієї сторони або ж обож сторін чи згідно документів третьої країни, яку спільно визначать. Відповідно, сторонам необхідно врегульовувати порядок підтвердження форс-мажору в т.ч. визначаючи організаціям (органам) якої країни вони ввіряють такі повноваження.

Зазначене слід враховувати в аспекті неодноразових акцентів позивача на бланкетній частині даної норми права вона не дозволяє визначити обсяг категорії «уповноважена організація (орган)», натомість стосується визначення того як визначати уповноважені організації (органи) таке визначення здійснюється згідно договору.

Тобто, сторони можуть домовитись, що форс-мажор засвідчить Торгово-промислова палата України або Грузії, або ж обидві організації можуть здійснювати таке визначення, або ж таке визначення ввірено організаціям, наприклад, Франції. Однак сторони не можуть домовитись про те, що, наприклад, конкретна організація Грузії та/або України є «уповноваженою організацією (органом)» для підтвердження факту форс-мажору в рамках їх правовідносин.

Адже «уповноваженість» як категорія має об`єктивний характер законодавці кожної з країн визначають суб`єктів, які можуть засвідчувати важливі для господарської діяльності обставини, врегульовують їх діяльність, забезпечують їх незалежність, що особливо важливо для валютних операцій та контролю та обігом валюти. Відповідно, сторони угоди не можуть наділити на власний розсуд будь-яку установу статусом «уповноваженої організації (органу)» у розумінні абз. 2 ч. 6 ст. 13 Закону №2473-VIII. Натомість вони в угоді можуть лише обрати чи врегулювати порядок обрання вже існуючих в країнах організацій з відповідними повноваженням (тобто, вже існуючі «уповноважені організації (органи)»).

Наприклад, вирішуючи питання про уповноважену організацію (орган) в Україні Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 16.09.2024 року у справі №520/6236/23 фактично визначав, що такою є Торгово-промислова палата України та уповноважені регіональні торгово-промислові палати. Це має значення в аспекті повного виключення можливості існування будь-якого іншого суб`єкта з таким статусом вказане є підтвердженням тези про те, що «уповноважена організація (орган)» це вже існуючі суб`єкти, яких сторони угоди можуть лише обрати, однак сторони угоди не можуть самовільно встановити хто для цієї угоди є «уповноваженою організацію (органом)» за відсутності об`єктивного уповноваження зі сторони держави. Вказані правозастосування здійснення Верховним Судом саме на підставі дослідження Регламенту Торгово-промислової палати України, тобто за об`єктивним критерієм.

Тобто, можна обрати уповноваженою організацією (органом) Торгово-промислову палату України та/або Грузії (оскільки вони уповноважені організації (органи) в силу їх нормативно-правового статусу, не сторони наділили їх таким статусом), однак не можна обрати, наприклад, певний банк, фонд, університет чи іншу установу (оскільки вони не є уповноваженими в силу їх статусу).

За обставин даної справи вищевказане втілюється в те, що позивач в угоді з контрагентом в будь-якому випадку не міг визначати банк як установу, яка засвідчує форс-мажор, оскільки у даного органу відсутні необхідні повноваження (на відміну від, наприклад, Торгово-промислової палати Грузії).

Окрім цього, важливо наголосити, що саме по собі існування форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили) ще не є свідченням того, що безпосередньо вона вплинула на неможливість виконання особою певного зобов`язання за договором чи обов`язку, передбаченого законодавчими та іншими нормативними актами. Такий зв`язок має доводитись як шляхом надання сертифіката (довідки) Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП, так і інших належних доказів, що можуть це підтвердити.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.09.2024 року у справі №520/6236/23.

Дійсно, банк обізнаний про стан рахунків клієнта, відкритих у цьому банку. Однак форс-мажором є об`єктивна неможливість чи ускладнення виконання зобов`язань через певні обставини. Однак один банк, навіть будучи обізнаним про факт блокування рахунку та засвідчуючи цей факт, не може засвідчити, що контрагент в цілому не може розрахуватись (наприклад, з використанням інших платіжних систем, визначити загальний обсяг коштів, кількість рахунків у банках і тд).

Саме в зв`язку з цим законодавство і використовує категорію «уповноважена організація (орган)», оскільки форс-мажор необхідно підтверджувати суб`єктом, що має саме такі повноваження, які є достатніми для відповідних висновків.

Оскільки довідки уповноваженої організації (органу) на підтвердження форс-мажору надано не було, відповідач правомірно не визнав факт існування такого форс-мажору та виходив при прийнятті рішень з його відсутності.

Отже, аргумент позивача про форс-мажор судом відхилено.

Другим аргументом позивача було твердження, що він своєчасно подав заперечення на Акт перевірки, однак вони не були враховані.

Вирішення спірного питання врегульовано двома нормами права:

1) п. 86.7. ст. 86 Податкового кодексу України (заперечення на акт перевірки подаються протягом 10 робочих днів з дня отримання акту);

2) п. 86.8. ст. 86 Податкового кодексу України (ППР приймається протягом 15 робочих днів з дня вручення платнику акту перевірки).

Нормативно-правове регулювання порядку розгляду заперечень, а також прийняття податкового повідомлення-рішення в разі подання заперечень наразі є нерелевантним, оскільки підлягає застосування у разі та після висновку про те, що заперечення були подані та мали бути враховані, чого протиправно зроблено не було.

Згідно трекінгу поштового відправлення (т. 1, а.с. 51) позивач отримав Акт перевірки 20.09.2024 року, що сторонами не заперечувалось.

Отже, позивач до 04.10.2024 року міг подати заперечення на Акт перевірки, а відповідач до 11.10.2024 року мав обов`язок прийняти ППР на підставі Акту перевірки. Сторони не заперечували такий розрахунок.

Згідно накладної №DP041024-03 (т. 1, а.с. 56) позивач здав кур`єру для відправки заперечення 04.10.2024 року.

Позивач посилався на ст. 255 Цивільного кодексу України та п. 56.16. ст. 56 Податкового кодексу України.

Остання норма права є нерелевантною, оскільки стосується порядку подання скарг, а не заперечень.

Стаття 255 Цивільного кодексу України має загальний характер та передбачає, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Водночас, за ч. 1, 2 ст. 255 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом

Отже, норма цивільного законодавства до спірних правовідносин не застосовується.

Тим не менш, суд визнає, що законодавством не визначено вичерпного способу подання заперечень або офіційної взаємодії з контролюючим органом в цілому, тому «подання» документів не можна тлумачити у вузькому розумінні як, наприклад, лише здання в канцелярію. Можливість подання документів поштою узгоджується з нормою п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України щодо способу тлумачення податкового законодавства в разі його неоднозначності.

В даному випадку можливо застосувати ч. 4 ст. 33 Закону України «Про адміністративну процедуру», згідно якої строк не вважається пропущеним, якщо необхідні для розгляду справи документи були відправлені поштою чи передані іншими засобами телекомунікаційного зв`язку до його закінчення.

Вказаний закон також не поширюється на спірні правовідносини безпосереднього, однак врегульовує взаємовідносини ієрархічно не рівних суб`єктів, в зв`язку з чим може бути застосований за аналогією закону.

Прикладом такого правозастосування (визначення дати подання заперечень як дати здання їх на пошту з використанням положень п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України та ч. 4 ст. 33 Закону України «Про адміністративну процедуру) є постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 року у справі №320/15883/24.

Проте, факт подання позивачем заперечень вчасно автоматично та сам по собі не створює жодних наслідків для правомірності спірного податкового повідомлення-рішення. Такі наслідки можна констатувати лише якщо встановлено, що контролюючий орган позбавив особу права на участь у прийнятті рішень, при цьому її пояснення могли вплинути на зміст рішення. Вказане слід відокремлювати від неефективного способу реалізації своїх прав самою особою.

Тобто, скасування податкового повідомлення-рішення могло б бути наслідком саме протиправних дій контролюючого органу, в свою чергу самого лише висновку про відсутність порушень на стороні позивача недостатньо.

Судом вже встановлено, що 11 жовтня 2025 року був останнім днем для прийняття податкового повідомлення-рішення. Саме в цей день і прийнято спірне рішення відповідача-1.

Вказану обставину суд розцінює як таку, що повною мірою відповідає вимогам ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України: відповідач відклав прийняття юридично значущого для позивача рішення до останнього можливого дня строку на прийняття такого рішення.

Саме законодавець, а не відповідач, визначив 5 робочих днів як достатній запас для реалізації платником податку права на подання заперечення: якщо сторона отримала акт перевірки в певний день, вона має 10 робочих днів на подання заперечень, а контролюючий орган приймає податкового повідомлення-рішення не пізніше 15-го робочого дня з дня отримання платником акту перевірки. Тобто, відповідач не має повноважень та підстав затримати прийняття податкового повідомлення-рішення більш ніж на 15-ий робочий день з дня отримання платником акту перевірки.

В свою чергу тривалість опрацювання акту перевірки та підготовки заперечень (на 1-ий робочий день чи на 10-ий), спосіб подання заперечень (зі звичайною терміновістю як в даній справі у згаданій вище накладній, або ж терміново) всі ці обставини перебувають на боці саме платника податків та залежать виключно від нього.

В даній справі позивач не заперечував, що подавав заперечення в останній день 10-денного строку (в робочих днях) для їх подання, як не заперечував і факту відправлення їх з «звичайною» терміновістю (згідно змісту наданої накладної), а не з відміткою «терміново».

В матеріалах справи відсутні докази щодо дати отримання відповідачем заперечень (поштові накладні, трекінги та ін.), однак в листі від 15.10.2024 року (т. 1, а.с. 61) відповідач сам визнав, що заперечення надійшли 11.10.2024 року о 16:20 год.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Як наслідок, суд визначає дату отримання відповідачем заперечень позивача як 11.10.2024 року о 16:20 годин, оскільки будь-якої іншої дати та часу не підтверджено документально, в т.ч. позивачем.

Також саме 11 жовтня 2024 року було прийнято податкове повідомлення-рішення, яке є предметом оскарження.

Виходячи з засади розумності (подання заперечень за 40 хвилин до завершення робочого дня), а також виходячи зі спростовної презумпції добросовісності, яка щодо відповідача в спірному аспекті не спростовується жодним доказом, суд констатує, беручи до уваги відсутність будь-якого доказу на підтвердження зворотного, що відсутні будь-які підстави вважати, що на момент прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення від 11.10.2024 року він був обізнаний про подання позивачем заперечень на акт перевірки.

Суд повторює, що сам по собі факт неврахування заперечень не свідчить про порушення прав позивача при прийнятті податкового повідомлення-рішення, а також не зумовлює висновок про його протиправність, адже для цього необхідно встановити, що заперечення передусім могли бути враховані при прийнятті податкового повідомлення-рішення, в першу чергу були подані до контролюючого органу до моменту прийняття рішення.

В даній справі відсутні належні підстави вважати, що заперечення були наявні саме на момент прийняття податкового повідомлення-рішення, а тому не впливають на його правомірність.

Правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.07.2021 року у справі №826/17810/18.

Позивач безпідставно вважав, що своєчасне подання ним заперечень автоматично створює правові наслідки для правомірності податкового повідомлення-рішення. Натомість такі наслідки залежать від об`єктивної можливості врахувати ці заперечення, що в першу чергу залежить від того коли вони надійшли. Однак як вже вказав суд, в даному спорі достиченно не встановлено, що заперечення на момент прийняття податкового повідомлення-рішення були наявні.

Позивач зазначав про попередження інспектора про подання заперечень, однак з огляду на вже вказане тлумачення ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України суд відхиляє такі доводи як непідтверджені.

В даній справі позивач використав своє право на подання заперечень, однак саме обраний ним спосіб реалізації такого права, а не поведінка відповідача, зумовили неврахування таких заперечень.

З цих підстав відхиляються судом і усі доводи щодо форми податкового повідомлення-рішення та процедури розгляду заперечень, адже з правової точки зору податкове повідомлення-рішення правомірно прийнято на підставі Акту перевірки, по якому заперечення не подано, а також оформлено відповідним чином.

Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.

Заперечення позивача на акт перевірки, фактично повністю відтворені в позовній заяві йдеться про підтвердження форс-мажору довідкою банку.

Ця обставина отримала оцінку суду в ході судового розгляду і судом вже констатовано, що вона не зумовлює висновок про неправомірність податкового повідомлення-рішення, що оскаржується. Як наслідок, відсутні підстави констатувати, що рішення відповідача могло бути іншим в разі врахування заперечень, адже сам суд вже зробив висновок, що відповідні доводи (які одночасно були і доводами заперечень, і доводами позову) є безпідставними.

Отже, усі доводи позивача щодо правомірності спірного податкового повідомлення-рішення судом відхилено. Судом перевірено правомірність цього податкового повідомлення-рішення і з інших підстав, однак не встановлено обставин, які б зумовлювали його протиправність.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Боженко Н.В., повний текст рішення суду складений в перший робочий день судді.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ ДАР АНДРІЇВКА» до відповідача-1: Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 26 травня 2025 року.

Суддя Н.В. Боженко