Справа № 300/6786/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/6786/24 пров. № А/857/34083/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року (суддя Могила А.Б., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №300/6786/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування наказу,

встановив:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо призову на військову службу під час мобілізації позивача; 2) визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 .

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 в задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що суд першої інстанції не здійснив належного розгляду адміністративної справи, не встановив фактичних обставин, належних юридичних підстав оскарження протиправності дій відповідача щодо призову скаржника на військову службу під час мобілізації. Суд першої інстанції не надав правової оцінки письмовим аргументам відповідача про те, що у нього відсутні документи щодо призову ОСОБА_1 (накази, поіменний список тощо). Суд першої інстанції проігнорував надані скаржником докази протиправності дій працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 , які протиправно утримували скаржника, незаконно позбавляючи його волі та шляхом примусу, проти його сумління, з порушенням його конституційного права на свободу релігії, відправили до військової частини. Звертає увагу суду, що конституційне право на свободу віросповідання та на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, під час дії військового стану не скасовано та не обмежено. Зауважує апелянт, що жодним законом не передбачений примусовий, тобто, всупереч прямої відмови особи, у тому числі усної (незалежно від мотивів такої відмови та її правомірності), призов на військову службу, зарахування до списків особового складу та/або примусове відправлення до військової частини. За відсутності законних підстав для відмови така особа має бути не примусово направлена до військової частини, а притягнута до адміністративної/кримінальної відповідальності. Дії відповідача щодо призову на військову службу скаржника, ОСОБА_2 , шляхом відправки його до різних військових частин, є протиправними, оскільки суперечать конституційним нормам прямої дії передбачених ч.4 ст. 35 Конституції України та обов`язковим нормам ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки практиці Європейського суду з прав людини, наведеній в адміністративному позові. Зокрема, в умовах воєнного стану, Україна, в особі її владних органів, в тому числі ТЦК та СП і військових частин, не повинні порушувати прав таких осіб, як позивач, котрі мають релігійні переконання несумісні із несення військової служби.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 20.11.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.224).

Відповідно до довідки Релігійної організації Релігійний центр Свідків Єгови в Україні від 29.05.2024 №9777 ОСОБА_1 з 28.06.2008 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а 23.04.2016 призначений Керівним комітетом Релігійної організації Релігійний центр Свідків Єгови в Україні на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору (а.с.65).

Відповідачем шляхом направлення позивачу повісток, наказано ОСОБА_1 з`явитися 28.05.2024 та 16.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.70-72).

Позивач 29.05.2024 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив замінити проходження військової служби під час мобілізації на невійськову, а саме цивільні роботи, які не пов`язані із військовими чи силовими структурами (а.с.74).

Розглянувши вказану заяву, відповідач листом від 15.06.2024 №9/1/1922 повідомив позивача, що за визначенням у Законі України Про альтернативну (невійськову) службу альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби для виконання обов`язку перед суспільством. Вона не передбачає військової підготовки та використання зброї. Таку службу проходять на підприємствах, в установах, організаціях, діяльність яких пов`язана з соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України. Строк альтернативної служби є більшим за строк строкової у 1,5 рази. Дана норма діяла у мирний час, проте строкової служби під час дії воєнного стану немає, а тому не можливо замінити військову службу альтернативною під час дії воєнного стану. Статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію надання відстрочки для громадян у зв`язку з їхніми особистими релігійними переконаннями не передбачено. З огляду на наведене, відсутні підстави для заміни військової служби під час мобілізації на альтернативну цивільну службу (а.с.77).

Крім цього, на заяву позивача на Гарячу лінію Міністерства оборони України від 28.05.2024 ЛЕ-17324152 щодо заміни військової служби під час мобілізації на альтернативну цивільну службу, відповідачем у листі від 12.06.2024 №9/1/1862 повідомлено аналогічну інформацію (а.с.76).

Також встановлено, що дружина позивача - ОСОБА_3 зверталася зі скаргою до ІНФОРМАЦІЯ_5 про проведення перевірки на предмет вчинення посадовими особами відповідача злочинів стосовно її чоловіка, за результатом розгляду якої повідомлено, що неправомірних дій посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 не встановлено (а.с.83-87).

До матеріалів позову представником позивача долучені також звернення позивача до Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, Івано-Франківської обласної прокуратури та Державного бюро розслідувань щодо вчинення кримінальне правопорушення щодо позивача (а.с. 88-103).

Не погодившись з діями і рішеннями відповідача щодо призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Положеннями частин першої та другої статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 4 ст.35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з положеннями частині третьої статті 4 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації, ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (ч.7 ст.1 Закону №2232-XII).

Відповідно до ч.1, 2 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

За приписами ст.1 Закону України "Про оборону України", особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Колегія суддів також враховує, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком 30 діб.

На момент розгляду даної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ) визначено:

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

- особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 22 Закону №3543-XII, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно абз.3 п.3 Положення №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Згідно п.9 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Відповідно до п.12 Положення №154, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, серед іншого, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України відповідно до ч.5 ст.22 Закону №3543-XII постановою від 16 травня 2024 року №560 затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (надалі Порядок №560).

На військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону №3543-XII, для комплектування (доукомплектування) з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, навчальних частин (центрів) (далі - військові частини) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (п.2 Порядку №560).

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному Законами №3543-XII, №2232-XII та цим Порядком.

Відповідно до п.6 Порядку №560, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється у строки та в обсягах, визначених мобілізаційними планами, мобілізаційними директивами (розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил або Генерального штабу Збройних Сил.

Наведені правові положення дають підстави вважати, що на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки покладено завдання із забезпечення виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Частиною 1 статті 15 Закону №2232-XII передбачено, що для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі - добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Водночас, слід зазначити, що Законом №3543-ХІІ альтернативна (невійськова) служба під час воєнного стану не визначена. На альтернативну службу можуть бути направлені лише громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу.

Положеннями ст.23 Закону №3543-ХІІ визначено перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані.

Отже, за певних умов не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідні категорії осіб, серед яких відсутня підстава заборони призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних через релігійні переконання.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону №2232-XII, громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Статтею 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991 №1975-XII визначено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, законодавством передбачені випадки проходження альтернативної (невійськової) служби та її обмеження.

У цій справі судовим розглядом встановлено, що 29.05.2024 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою, в якій просив замінити проходження військової служби під час мобілізації на невійськову, а саме цивільні роботи, які не пов`язані із військовими чи силовими структурами.

Відповідач розглянувши вказану заяву листом від 15.06.2024 №9/1/1922 повідомив позивача, що за визначенням у Законі України Про альтернативну (невійськову) службу альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби для виконання обов`язку перед суспільством. Вона не передбачає військової підготовки та використання зброї. Таку службу проходять на підприємствах, в установах, організаціях, діяльність яких пов`язана з соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України. Строк альтернативної служби є більшим за строк строкової у 1,5 рази. Дана норма діяла у мирний час, проте строкової служби під час дії воєнного стану немає, а тому не можливо замінити військову службу альтернативною під час дії воєнного стану. Статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію надання відстрочки для громадян у зв`язку з їхніми особистими релігійними переконаннями не передбачено.

Відповідач вказав про відсутність підстав для заміни військової служби під час мобілізації на альтернативну цивільну службу.

Також встановлено, відповідачем, шляхом направлення позивачу повісток, наказано ОСОБА_1 з`явитися 28.05.2024 та 16.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, як видно з пояснень позивача, він після проходження військово-лікарської комісії добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою розгляду поданих ним документів щодо заміни його військової служби альтернативною (невійськовою) службою (а.с.80).

За вказаного судом не встановлено порушень вимог Порядку №560, а також протиправності дій з боку відповідача щодо оповіщення та прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 , як елементів призову під час мобілізації на особливий період.

При цьому, відповідач повідомив позивача, зокрема, у листах від 15.06.2024 №9/1/1922 та від 12.06.2024 №9/1/1862, про відсутність підстав для заміни військової служби під час мобілізації, на особливий період, альтернативною цивільною службою.

Із 29 жовтня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" щодо особливостей призову на строкову військову службу та діяльності призовних комісій під час дії воєнного стану» від 18 жовтня 2022 року № 2678-ІХ.

Згідно з зазначеним Законом на час воєнного стану призов на строкову військову службу не проводиться.

Чинне законодавство не містить норм, які б визначали порядок проходження альтернативної (невійськової) служби під час воєнного стану та взамін проходженню військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Суд зауважує, що призов на військову службу по мобілізації не означає, що військовослужбовець змушений буде брати до рук зброю, адже громадяни, призвані на військову службу під час мобілізації направляються в навчальні центри де, з врахуванням їх морально-ділових та професійних якостей, по закінченню навчання направляються на відповідні посади в військових частинах.

Так, позивач, з врахуванням його релігійних переконань, може бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень частини другої цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отож, всупереч доводів апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у статті 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в статті 9 Конвенції та статті 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України, захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. Захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ) - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до статті 2 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Наведені положення дають суду підстави вважати, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Отже, з врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації.

В частині вирішення вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу відповідача Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації щодо призову позивача та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період, суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно з витягом із Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 . Правомірність перебування на військовому обліку позивачем не оспорюється.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.37 Закону №2232-XII, зняттю з військового обліку військовозобов`язаних підлягають громадяни України, в тому числі які призвані чи прийняті на військову службу.

Встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, зарахований в запас, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не має, згідно з рішенням Військово-лікарської комісії визнаний придатним до проходження військової служби.

ОСОБА_1 як військовозобов`язаному була вручена повістка на 28 травня 2024 року на відправку в 233 ЦПП ( НОМЕР_1 ), яку він підписав, але на відправку в зазначений час не з`явився. Був поданий у розшук за статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

10 червня 2024 року доставлений працівниками органів Національної поліції до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 10 червня 2024 року направлений до 233 ЦПП ( НОМЕР_1 ), однак у військовій частині не був прийнятий через низькі морально-ділові якості, після чого був повернутий до ІНФОРМАЦІЯ_2 та отримав повістку на 07 липня 2024 року на 16 год. 00 хв., за якою не з`явився.

Станом на час звернення з цим позовом до суду позивач як військовозобов`язаний військову службу не проходив, до списків особового складу військової частини зарахований не був.

Отже, станом на час звернення позивача із даними позовом позивач не був знятий з військового обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому наказ про його призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлення для її проходження, не приймався.

З тих підстав, що ОСОБА_1 не призваний на військову службу під час мобілізації, документи щодо призову (накази, поіменний список тощо) відсутні та не можуть бути витребуваними, тому доводи апеляційної скарги у відповідній частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Оскільки судом встановлено, що в ІНФОРМАЦІЯ_6 не видано наказу про призов позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, і направлення позивача для її проходження, то вказане свідчить про відсутність порушеного права позивача, яке б потребувало судового захисту.

Отже, з врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу відповідача «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення позивача для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період.

Оцінивши дії та рішення відповідача як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів приходить до переконання, що такі ґрунтуються на правильному застосуванні норм Конституції України, Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положення №402 та вчинені з урахування всіх фактичних обставин і наданих позивачем документів, а відтак відповідають критеріям правомірності, наведеним у ч.2 ст.2 КАС України, оскільки відповідачем були взяті до уваги саме фактичні обставини справи та подані ОСОБА_1 власноручно написані заяви і документи.

За встановлених обставин і наведеного правового регулювання суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову вцілому.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно заявлених позовних вимог предметом спору у розглядуваній адміністративній справі являється питання щодо правомірності дій відповідача щодо проведення мобілізації позивача. Питання ж щодо подальшого переміщення по військовій службі позивача чи щодо звільнення позивача з військової служби не являються предметом розгляду у цій справі.

Апеляційний суд зазначає, що решта доводів апелянта, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року в адміністративній справі №300/6786/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування наказу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль