Справа № 740/1059/25
Суддя: Шевченко І. М.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 740/1059/25
Провадження № 2-а/740/20/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною і скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

установив:

У березні 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 21 лютого 2025 року серії ЕНА № 4121739, винесену інспектором Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області Люткевичем Сергієм Євгенійовичем, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1190,00 грн; стягнути з відповідача на свою користь судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн та на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що вищевказана постанова, на думку позивача, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що 21 лютого 2025 року він керував автомобілем Mercedes-Benz C180, р. н. НОМЕР_1 , в якого задній номерний знак знаходився у відповідній рамці кріплення, виготовленій з пластмаси (пластичної маси/полівінілхлорид), яка жодним чином не закривала номерний знак, не перешкоджала та не ускладнювала його ідентифікацію, не забруднювала номерний знак, і така рамка давала можливість чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з 20 метрів. Позивач не вчиняв інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака, тобто не порушував вимог ПДР України. Для встановлення наявності в діях водія ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, необхідно встановити дві обставини: наявність предмета, що закриває номерний знак, або наявність матеріалу чи покриття, що перешкоджає чи ускладнює ідентифікацію символів номерного знаку, та відстань, з якої неможливо встановити номерні символи. Фактичною обставиною для притягнення позивача до адміністративною відповідальністю за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП стало те, що він керував транспортним засобом із закритими номерними знаками іншими сторонніми предметами (чорною сіткою). Однак для того, щоб встановити, чи дійсно сітка перешкоджає чи ускладнює ідентифікацію символів номерного знака, необхідно здійснити вимір 20 метрів, як того вимагає відповідна норма КУпАП. Проте жодних замірів на місці зупинки транспортного засобу інспектор не здійснював, і такі заміри не відображені в оскаржуваній постанові. За твердженням позивача, він не порушував вимоги п. 30.2 та п. 2.9 ПДР України, а тому в його діях відсутня вина та подія правопорушення, а відтак і немає складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП. Також на обґрунтування протиправності винесеної постанови позивач посилався на те, що йому не було роз`яснено прав та не надано можливості скористатися правничою допомогою, при тому, що відповідне клопотання він заявляв.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 березня 2025 року зазначений адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2025 року прийнято до розгляду адміністративний позов та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ГУ НП в Чернігівській області Стаценко О. О. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вимоги позивача не обґрунтовані нормами матеріального та процесуального права. Пояснив, що 21.02.2025 позивач, рухаючись в м. Ніжині по вул. Носівський Шлях, 3, керував автомобілем, в якому номерний знак був закритий стороннім предметом, а саме чорною сіткою, чим порушив п. 30.2 ПДР України. Позивача було правомірно зупинено працівниками поліції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», у подальшому роз`яснено права та за результатами розгляду адміністративної справи винесено постанову серії ЕНА № 4151739 від 21.02.2025. Поліцейським ВРПП Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області Люткевичем С. Є. під час розгляду справи стосовно позивача дотримано всі вимоги чинного законодавства України, а винесена ним постанова серії ЕНА № 4121739 від 21.02.2025, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1190,00 грн, є законною та такою, що не підлягає скасуванню. Зокрема, факт вчинення ОСОБА_1 вищевказаного правопорушення підтверджується відеозаписом зі службового відеореєстратора інспектора, на якому позивач не заперечує, що на номерах його транспортного засобу встановлена рамка із сіткою.

Згідно із ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з оскаржуваною постановою серії ЕНА № 4121739 від 21.02.2025, 21.02.2025 о 15-20 год. водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz C180, р. н. НОМЕР_1 , в якого задній номерний знак був закритий стороннім предметом, а саме чорною сіткою, чим порушив вимоги п. 30.2 ПДР України, таким чином, учинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, за що на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1190,00 грн.

Частиною 2 ст. 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 КАСУ встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

За змістом ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Як слідує зі ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частина 1 ст. 121-3 КУпАП передбачає відповідальність за керування або експлуатацію транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Порядок дорожнього руху на території України визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

У п. 1.3 ПДР України передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з п. 1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 2.9 (в) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Такі вимоги містяться й у п. 30.2 ПДР України, порушення позивачем якого стало підставою для прийняття оскаржуваної постанови. Так, відповідно до п. 30.2 ПДР України на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка. На трамваях і тролейбусах наносяться реєстраційні номери, що надаються відповідними уповноваженими на те органами. Забороняється змінювати розміри, форму, позначення, колір і розміщення номерних знаків, крім випадку закріплення заднього номерного знака на додатковому обладнанні, що призначене для тимчасового перевезення багажу або вантажу, наносити на них додаткові позначення або закривати їх, вони повинні бути чисті і достатньо освітлені.

Тобто, п. 30.2 ПДР України також заборонено будь-яке закриття номерного знака.

Отже, адміністративна відповідальність водія настає у разі керування транспортним засобом із номерними знаками, закритими в будь-який спосіб, в тому числі і прозорими предметами, що не пов`язується з умовою розпізнавання такого знака з відстані 20 метрів.

Згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України № 166 від 02.03.2021 «Про деякі питання державних номерних знаків транспортних засобів», відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», п. п. 2 п. 4 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878 (із змінами), з метою встановлення єдиних зразків державних номерних знаків транспортних засобів та вимог до них затверджено нові вимоги до державних номерних знаків транспортних засобів та єдині зразки державних номерних знаків транспортних засобів.

Також згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.03.2023 № 259, відповідно до абз. 3 п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 16 листопада 2022 року № 2765-IX «Про внесення змін до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» щодо запровадження відомчої реєстрації транспортних засобів Служби безпеки України», абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та з метою приведення наказу МВС у відповідність до вимог законодавства України, затверджено зміни до Вимог до державних номерних знаків транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 березня 2021 року № 166, затверджено Зміну до Єдиних зразків державних номерних знаків транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 березня 2021 року № 166.

Таким чином, згідно з чинним законодавством питання вимог до державних номерних знаків транспортних засобів, регулюється не стандартами ДСТУ, а наведеними вище наказами МВС України, які, у свою чергу, не передбачають встановлення будь-яких захисних сіток.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху, зокрема, за ч. 1 і 2 ст. 121-3 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно зі ст. 72 КАСУ доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 73 КАСУ встановлено, що н алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАСУ).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 77 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАСУ обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 106 КАСУ установлено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази.

Усупереч викладеному, позивач не надав жодних доказів на підтвердження вказаних у позовній заяві обставин щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваної ним постанови.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві, про те, що задній номерний знак його транспортного засобу знаходився у відповідній рамці кріплення, виготовленій з пластмаси (пластичної маси/полівінілхлорид) є безпідставними, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за закріплення на номерному знаку стороннього предмета, а саме сітки чорного кольору, про що зазначено в постанові, і що беззаперечно підтверджується доданим відповідачем до відзиву відеозаписом з місця події, з якого вбачається, що на державному номерному знаку автомобіля, яким керував позивач, дійсно встановлена чорна сітка, чого не заперечував і сам позивач, пояснюючи поліцейським, що купив автомобіль з уже установленою сіткою.

Щодо доводів позивача про те, що наявність сітки на номерному знаку транспортного засобу не перешкоджає ідентифікації символів номерного знаку автомобіля та цілком повно дозволяє провести ідентифікацію його символів з відстані 20 м, що виключає притягнення його до адміністративної відповідальності, слід зазначити, що згідно із ч. 1 ст. 121-3 КУпАП вимога щодо читабельності номерного знаку з відстані 20 м застосовується лише у разі забруднення номерного знаку. При цьому сам факт керування транспортним засобом з номерним знаком, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), вже передбачає відповідальність за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Відтак, доводи позивача про те, що працівник поліції не проводив відповідні заміри відстані, на якій неможливо було ідентифікувати номерний знак, не виключають тієї обставини, що ним порушено п. 30.2 ПДР України.

Оцінюючи вищевказані докази в сукупності, суд вважає, що відповідач довів правомірність прийнятої постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, та накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу.

Щодо доводів позивача про допущення інспектором порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення слід зазначити таке.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі № 735/1246/15-а висловив правову позицію, що посилання позивача на окремі процедурні порушення при притягненні його до адміністративної відповідальності не можуть спростовувати правомірності спірної постанови відповідача, оскільки не доводять відсутності факту порушення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, які застосовує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Тобто, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правових наслідків порушень допущених судами при розгляді справ та критерії їх застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Водночас, під час розгляду цієї справи судом не встановлено істотних порушень процедури, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Доводи позивача про порушення пр ацівниками поліції порядку розгляду справи не є самостійними підставами для скасування постанови та не спростовують в цій частині висновків інспектора патрульної поліції про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП. Вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, а тому суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим, і відсутніми підстави для визнання оскаржуваної постанови протиправною та її скасування.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. У такому разі понесені позивачем судові витрати слід залишити за ним.

Керуючись ст. 2, 5, 9, 73 - 77, 244 - 246, 255, 286 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною і скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко