Справа № 640/4455/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року № 640/4455/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В. розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого господарського суду України,

Державної казначейської служби України

про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого господарського суду України (далі - Відповідач 1, ВГСУ), Державної казначейської служби України (далі Відповідач 2, ДКСУ) в якому просить: визнати протиправними дії держави Україна, в особі Вищого господарського суду України, який порушив права ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 410 184, 00 грн., внаслідок застосування норм Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, які визнані рішенням Конституційного Суду України № 2-р(II)/2020 від 15 квітня 2020 року неконституційними; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову (матеріальну) шкоду у вигляді неотриманної вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 410 184, 00 грн., завдану законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог Позивач наголошує, що відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 (надалі Рішення № 11-р/2018) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. Таким чином, Позивач вважає, що станом на 01 січня 2014 року посадовий оклад судді вищого спеціалізованого суду мав розмір 12 мінімальних заробітних плат, а з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат помножений на коефіцієнт 1,2. Крім того, він, Позивач, мав право на доплату за вислугу років у розмірі 80% посадового окладу, згідно з наказом голови Вищого господарського суду України від 20 січня 2012 року № 26-к.

Водночас, 15 квітня 2020 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р(II)/2020 (надалі Рішення № 2-р(II)/2020), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII (надалі Закон № 1166-VII), у зв`язку із застосуванням якого він і не отримав вихідну допомогу під час звільнення у відставку 30 листопада 2015 року, наголошує Позивач у позові.

Також, Позивач вказує, що згідно до частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (надалі Закон № 2453-VI), в редакції, що діяла до прийняття Закону № 1166-VII, було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Отже, право на отримання вихідної допомоги не було ним реалізоване, що є прямим порушенням норм пункту 14 частини 1 статті 92, статті 126, статті 130 Конституції України.

З метою відновлення порушеного права, Позивач 29 грудня 2020 року, тобто після ухвалення Рішення № 2р(II)/2020, звернувся з відповідною заявою до голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України Соловйової Л.В., яка листом від 05 січня 2021 року № 01-13/156/2021 відмовила у її задоволенні, обґрунтовуючи відмову тим, що на момент виходу Позивача у відставку діюче законодавство не передбачало виплати вихідної допомоги.

Такі дії Вищого господарського суду України, на думку Позивача, порушують його право на отримання вихідної допомоги в розмірі, визначеному Законом, який відповідає Конституції України.

За таких обставин Позивач вважає, у зв`язку із застосуванням Відповідачем 1 положень Закону № 1166-VII, які були визнані такими, що не відповідають Конституції України, що йому завдана матеріальна шкода у вигляді неотриманої вихідної допомоги. А тому він має право на відшкодування такої шкоди державою, відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у даній справі було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, а справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Вищого господарського суду України, у своєму відзиві, вказує, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 № 1774-VIII (надалі Закон № 1774-VIII) в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

Після ухвалення рішення Конституційного Суду України № 11 -р/2018 від 04 грудня 2018 року частина третя статті 133 Закону № 2453-VI викладена у первинній редакції: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Однак, зазначає Відповідач 1, нормативним доповненням до вказаної статті є відповідні законодавчі положення, зокрема пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Аналогічні висновки викладено в ухвалі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 820/2640/17, постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 819/972/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 820/1853/17, від 31 липня 2018 року у справі № 808/2232/17, від 09 серпня 2019 року у справі № 826/9404/17 та від 04 листопада 2020 року у зразковій справі № 200/9195/19-а.

На підставі Рішення Конституційного Суду та з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 № 1774-VIII наказом Вищого господарського суду України від 11 грудня 2018 року № 303-к внесено зміни до штатного розпису Вищого господарського суду України.

Щодо вимог Позивача про відшкодування йому шкоди на підставі частини 3 статті 152 Конституції України Відповідач 1 зазначає, що законодавством України не визначено ані способу визначення розміру завданої шкоди, ані механізму її відшкодування. А тому, просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

одо посилання Позивача, в обґрунтування своїх вимог, на Рішення Конституційного Суду від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020, як підставу для виплати йому вихідної допомоги, Відповідач 1 відхиляє їх, оскільки це Рішення було ухвалено Конституційним Судом після звільнення Позивача з посади.

У відповіді на відзив Відповідача від 19 липня 2021 року Позивач, зокрема, звертає увагу на те, що Окружний адміністративний суд м. Києва не зобов`язаний враховувати правові висновки зразкової справи № 200/9195/19-а від 04 листопада 2020 року та інших, на які посилається ВГСУ, оскільки справа № 640/4455/21 не відповідає ознакам зразкової як за різністю предметів розгляду, так і за визначенням, що міститься як у пункті 16 згаданої постанови так і пунктах 21, 22 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, наголошуючи, що відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI, які визнанні неконституційними, дійсно втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У зв`язку з визнанням неконституційним зазначених норм Закону, Позивач і просить суд стягнути з держави (Державного бюджету України) матеріальну шкоду у сумі вказаній Позивачем у позовній заяві (410 184, 00 грн.). Тому, стверджує Позивач, правовим підґрунтям його звернення до суду з позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманних коштів вихідної допомоги саме і є норма частини 3 статті 152 Конституції України, як норма прямої дії.

На виконання положень пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 року № 2825-IX, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

09.05.2023 року вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2023 року справа розподілена судді Горобцовій Я.В..

Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 05 червня 2023 року прийняв справу до провадження, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались, а тому суд має право розглянути дану справу на підставі вказаної процесуальної норми.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Київський окружний адміністративний суд встановив наступне:

Наказом від 30 листопада 2005 року № 886-к, відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 листопада 2005 року, ОСОБА_1 зарахований на посаду судді Вищого господарського суду України з 01 грудня 2005 року з посадовим окладом, передбаченим штатним розписом.

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII «Про звільнення суддів» та наказу Вищого господарського суду України від 26 листопада 2015 року № 443-к ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Вищого господарського суду України з 30 листопада 2015 року, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

З аналізу викладеного вбачається, що ОСОБА_1 перебував на посаді судді Вищого господарського суду України з 01 грудня 2005 року по 30 листопада 2015 року та отримував суддівську винагороду та додаткові виплати.

Так, з липня 2010 року суддівська винагорода регулювалась статтею 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ. Даною статтею у її первинній редакції було передбачено порядок визначення суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 3 цієї статті у її первинній редакції, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

В подальшому змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року № 716-VII, посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Тобто Законом №716 виключено положення, яке з 1 січня 2014 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно із Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ з частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI виключено положення, яке з 1 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат, а відтак значно зменшено розмір суддівської винагороди в цілому.

Посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат було закріплено і в частині третій статті 133 Закону № 2453-VI (якою стала попередня стаття 129 Закону № 2453-VI) після викладення його у новій редакції Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII щодо обмеження розміру посадового окладу судді 10-ма мінімальними заробітними платами. Визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року -15 мінімальних заробітних плат».

Разом з тим, пунктом 3 резолютивної частини згадуваного рішення Конституційного суду України зазначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

15 квітня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 2-р(II)/2020 (надалі Рішення № 2-р(II)/2020), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

У своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1116 суперечить частині 1 статті 8 Конституції України з огляду на його невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи (абзац 3 аркуш 7 Рішення № 2-р(II)/2020).

Надаючи правову оцінку обставинам, що встановлені судом, та змісту спірних правовідносин, суд виходить з наступного:

Згідно з частиною 5 статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами. Такий підхід відповідає проявам верховенства права, що не обмежується лише законодавством. Всі ці елементи права відповідають принципу справедливості, що значною мірою знайшли своє відображення у конституційних положеннях (статті 3, 6, 8, 55 Конституції України).

При цьому, гарантоване згаданою нормою конституції право на захист можливе лише у разі його порушення, має бути реальним та стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, котра стверджує про його порушення.

Аналогічну ідею закріплено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) від 04 листопада 1950 року: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Так, у пункті 75 Рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, що, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. У пункті 29 Рішення від 16 травня 2013 року у справі «Гарнага проти України» ЄСПЛ нагадує, що для того щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується ( див. рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», пункт 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, пункт 158).

Конституційний Суд України також, зокрема, у Рішенні від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10, пункт 9).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (стаття 1), а людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3). Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина 2 статті 6). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини 1,2 статті 8). Ці обов`язки держави конкретизується в ряді інших статей Конституції України.

Матеріальна та (чи) моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями…, безпідставним засудженням… (стаття 56, частина четверта статті 62 Конституції України) відшкодовується державою. Аналогічні положення щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, містяться і в частині третій статті 152 Конституції України (Рішення Конституційного суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001).

У справі що розглядається, Позивач у своєму позові та відповіді на відзив Відповідача 1 зазначає, що саме ця норма Конституції України і є правовим підґрунтям його звернення до суду із позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманної вихідної допомоги при звільненні у відставку. При цьому, він також звертає увагу суду, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України), а способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункти 4, 8 частини 2 статті 16 цього Кодексу). Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (пункт 4 статті 1166, стаття 1175 Цивільного кодексу України).

Підставою ж для такого звернення є два Рішення Конституційного Суду України: від 04 грудня 2018 № 11-р/2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у зв`язку із застосуванням якого його посадовий оклад, а, відповідно, і вихідна допомога, на момент звільнення у відставку повинні були обраховуватися виходячи з розміру мінімальної заробітної плати; від 15 квітня 2020 року № 2-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, у зв`язку з застосуванням якого Позивач і не отримав вихідну допомогу.

А фактичне скасування (зміна) Законом № 1774-VIII обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах (яким і є Закон № 2453-VI) суперечить статті 6, частині 2 статті 19, статті 130 Конституції України.

Аналогічні висновки містяться і у пункті 4.2 Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, у якому, зокрема, останній зазначає: Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини 1 статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантується Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини 1, 2 статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130). Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци 7, 8 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020). Отже, робить застереження Конституційний Суд, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Також Конституційний Суд України, вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак, такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватись й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (пункт 4.3 Рішення від 28 серпня 2020 № 10-р/2020 у справі № 1-4/2020).

Відповідно ж до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1(2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя (абзац 5 пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 № 4-р/2020).

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI, які визнанні неконституційними, дійсно втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Законну України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, також втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Саме у зв`язку з визнанням неконституційними цих актів та керуючись частиною 3 статті 152 Конституції України, Позивач і просить суд стягнути з держави (Державного бюджету України) матеріальну шкоду у сумі, яка зазначена ним у позовній заяві.

В контексті зазначеного Позивач обгрунтовано звертається також, до прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо якості закону, яка характеризує її, зокрема, наступним чином:

1) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право;

2) якість закону пов`язана з достатньою чіткістю встановлення ним тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи;

3) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування.

Вказані принципи знайшли своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини: у справі «Ґавенда проти Польщі» від 14 березня 2002 року; у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року; у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16 лютого 2000 року; у справі «Волохи проти України» від 02 листопада 2006 року; у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12 липня 2001 року; у справі «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово зазначав про недопустимість порушень цього принципу, вказуючи, зокрема, що принцип правової визначеності вимагає від закоднодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини (Рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018); особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване. Юридичною визначеністю обумовлюється втілення легітимних очікувань, тобто досягненням бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки (Рішення від 05 червня 2019 року № 3-р(I)/2019).

З огляду на викладене суд вважає, що з боку держави відносно Позивача має місце порушення принципу юридичної визначеності, який є однією із складових принципу верховенства права, а обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права ґрунтується, як на нормах Цивільного Кодексу України, частині 3 статті 152 Конституції України, так і на нормах Кодексу адміністративного судочинства України (зокрема, пункт 5 статті 21, стаття 245).

Поряд з викладеним, до вказаного висновку суд приходить із врахуванням наступного:

Змістом адміністративної юстиції є, зокрема, ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах. Загальні способи звернення до адміністративного суду та захист порушеного права у публічно-правових відносинах визначені частиною 1 статті 5 та частиною 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, зокрема, згідно до вказаних норм захист права можливий шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому, визнання протиправним нормативно-правового акту (який є неконституційним) відбулося, як вже зазначено вище, в ході розгляду Конституційним Судом України двох справ: справи №1-7/2018(4062/15) та ухвалення Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018. У мотивувальній частині згаданого Рішення Суд вказує на те, що Законом № 1402 («Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року) виділено окрему категорію суддів «судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання». Внаслідок цього на сьогодні питання розміру суддівської винагороди регулюється двома законами: Законом № 2453 в редакції Закону № 192 для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, та Законом № 1402 для суддів, які пройшли таке оцінювання (абзац 11 пункту 3.3 Рішення №11-р/2018). І додає, що положення частини 3 статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, створює загрозу для незалежності як судді, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддю через розмір його матеріального забезпечення. Таким чином, положення частини 3 статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 суперечить частині першій, другій статті 126 Конституції України; справи № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) та ухвалення Рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020. У мотивувальній частині згаданого Рішення Суд, зокрема, вказує, що законодавець оспорюваним положенням Закону № 1166 тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи… А право на отримання вихідної допомоги суддя набуває з моменту реалізації ним права на відставку (пункти 3. 3.2 Рішення).

Відповідно до пункту 1 статті 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII (далі Закон №2136) встановлено, що юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку. Юридична позиція Суду може міститися в ухвалах про відмову у відкритті конституційного провадження у справі та про закриття конституційного провадження у справі, постановлених Сенатом чи Великою палатою.

У своїх юридичних позиціях Конституційний Суд України розвиває та деталізує положення Конституції України і Закону, зокрема його другого розділу, яким встановлено порядок здійснення конституційного провадження, як однієї з форм конституційного юрисдикційного процесу.

З огляду на те, що рішення й висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними та не можуть бути оскаржені (стаття 151-2 Конституції України), юридичні позиції Конституційного Суду України, викладені в них, є загальнообов`язковими.

Отже, у справі, що розглядається, Київський окружний адміністративний суд застосовує юридичні висновки, викладені Конституційним Судом України у мотивувальних частинах та пунктах 1 резолютивної частини Рішення № 11-р/2018 та Рішення № 2-р(II)/2020, як загальнообов`язкові.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим законом, закінчення терміну дії закону або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.

Отже, Закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як обґрунтовано зазначає Позивач, внаслідок прийняття Верховною Радою України згаданих вище неконституційних законів і порушення його прав, шляхом незаконного встановлення обмеження суддівської винагороди на час його звільнення у відставку та невиплати вихідної допомоги, йому завдана шкода у розмірі 410 184, 00 грн.. Ця сума є матеріальною шкодою, завданою Позивачу у зв`язку з прийняттям неконституційного Закону і він має право на компенсацію заподіяної йому матеріальної шкоди.

З системного аналізу викладеного вбачається, що Позивач обґрунтовано вважає норму статті 152 Конституції України ( і, зокрема, її частину 3) тією нормою прямої дії, яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної навіть правомірною поведінкою, якщо така поведінка була зумовлена положеннями закону, які визнані неконституційними. І, на думку суду, у цій справі мова йде не про можливість ретроспективної дії Рішень від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020, тобто можливості його застосування на правовідносини, які відбулися до часу його ухвалення, а саме про відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. При цьому, фактичне зменшення розміру суддівської винагороди та фактичне скасування виплати вихідної допомоги при звільненні судді у відставку, що було запроваджено вищезазначеними законами, суперечить Конституції України не з часу прийняття цих рішень Конституційним Судом України, а з часу прийняття законів, які в подальшому визнано неконституційними.

Отже, таким чином, за змістом наведеної норми Конституції України, підлягає відшкодуванню будь-яка шкода у повному обсязі та за весь час дії неконституційного акта чи його частини, незалежно від того чи виникла вона (шкода) до визнання акту неконституційним чи після такого визнання. А вищевказані норми статей 56, 58 Конституції України, також як норми прямої дії, дозволяють надати Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020 зворотної сили та застосувати Закон № 2453 у його первинній редакції (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 11-р/2018, пункт 1 резолютивної частини Рішення № 2-р(II)/2020), для відновлення порушеного права Позивача.

За таких обставин, суд вважає, що Позивач вірно обґрунтовує предмет доказування у даному спорі завдання особі матеріальної шкоди, зокрема у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта або його окремої частини.

Стосовно ж способу захисту порушеного права, який обраний Позивачем у справі, Київський окружний адміністративний суд наголошує на тому, даний спосіб є ефективним та відповідає вимогам, зокрема, статей 15, 16 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди), статтям 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод це по-перше. По-друге, поряд з вказаними способами захисту прав і законних інтересів особи у національному законодавстві України існує також і спосіб захисту, що прямо передбачений Основним законом України, на який і посилається Позивач, а саме: матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (частина 3 статті 152 Конституції України).

Одночасно з викладеним, судом враховується наступне:

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод .

Так, у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що «…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…».

Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді безпідставної відмови в відшкодуванні матеріальної шкоди та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року Суд констатував, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати, є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку. Неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Невиконання обов`язку з боку держави проводити відповідні виплати, які законодавчо встановлені, становить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а саме: позбавлення майна на умовах, що не встановлені Законом.

Таким чином, застосування до особи положень закону, визнаних неконституційними (конституційними), з метою поновлення порушених прав та свобод, є одним із проявів «відповідальності» держави та відповідального публічного урядування. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, що став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним.

Беручи до уваги, що Державою Україна не виконаний позитивний обов`язок та до теперішнього часу не визначений порядок відшкодування матеріальної шкоди, встановлений частиною 3 статті 152 Конституції України, Київський окружний адміністративний суд вбачає за можливе застосування при ухваленні рішення у цій справі аналогії права (аналогії закону).

В правовій доктрині, законодавстві України та юридичній практиці загальновизнаним є те, що аналогія закону це вирішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми, розрахованої на подібні випадки. Аналогія унеможливлюється, якщо вона прямо заборонена законом або якщо закон безпосередньо та у виключній формі пов`язує настання юридичних наслідків з наявністю конкретних норм.

Аналогія права це вирішення справи або окремого юридичного питання на основі принципів права, загальних засад і змісту законодавства. Аналогія права застосовується тоді, коли: а) немає норми, яка прямо передбачає даний випадок; б) відсутня норма, яка передбачає подібний випадок.

У судовій практиці аналогія здебільшого застосовується у регулюванні цивільних відносин, оскільки у сфері публічного права її застосування вважається проблематичним. Однак, у цій справі мова йде про забезпечення прав і законних інтересів фізичної особи, і тому відсутність безпосереднього нормативно-правового врегулювання певних відносин не може бути перешкодою для захисту вказаних прав та інтересів цієї особи ще й тому, що відшкодування матеріальної шкоди зафіксовано частиною 3 статті 152 Основного Закону держави, положення якої є нормами прямої дії та застосовуються безпосередньо. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 08 вересня 2016 року № 6-рп/2016).

При цьому, суд зважає, на неприпустимість відмови у розгляді справ про відшкодування матеріальної шкоди за вказаною нормою Конституції України з мотивів відсутності, неповноти, суперечливості законодавства, котре регулює спірні правовідносини. Наведене повинно слугувати приводом для застосування аналогії закону, а в разі відсутності такої правової норми аналогію права, оскільки, як вже наголошувалось вище, частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії. При наявності питання визначення співвідношення конкуруючих норм Конституції України його слід вирішувати на користь згаданої норми частини 3 статті 152 Конституції України, оскільки матеріальна шкода була завдана Позивачеві через застосування до нього неконституційних нормативно-правових приписів.

Наразі, в аспекті зазначеного, суд враховує також практику Верховного Суду. Так, зокрема, у постанові Великої палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження №11-562ас18) Суд вказує: у силу вимог частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), суд вважає за можливе застосувати аналогію закону.

Аналогічні положення закріплені у частині 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції, яка діє на момент звернення з даним позовом до суду.

Поряд із вказаним, суд констатує, що: у випадку не застосування аналогії права (закону) у державі виникає правовий вакуум (прогалина) щодо конституційної норми прямої дії, що регламентує певну групу суспільних відносин; практика Європейського суду з прав людини наголошує на можливості застосовування аналогії права (закону) національними судами, а під терміном «закон» слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності». Суд зазначає, що «закон» повинен бути належним чином доступний: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному питанні (Рішення у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» від 23 червня 1995 року, п.37). Наскільки чітко не були б сформульовані правові положення, завжди існує елемент судового тлумачення, оскільки завжди існує потреба у роз`ясненні спірних питань та в пристосуванні до зміни обставин (Ухвала щодо прийнятності зави № 65518/01 «Салов проти України» від 27 квітня 2004 року. «Суд нагадує, що фраза «відповідно до закону» вимагає щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному праві» (Рішення у справі «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року, заява №11901/02).

Поряд з викладеним, суд при ухваленні рішення враховує також те, що відповідно до положень пункту 7 розділу XII Закону № 1402 до припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів (у тому числі ВГС України) визначаються законом України «Про судоустрій і статус суддів» 2010 року. При цьому, згідно пункту 2 цього Розділу Закон 2010 року втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом (№1402), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу. Однак, у подальшому пункт 23 розділу XII був виключений на підставі Закону України № 193-ІХ від 16.10.2019, а пункт 25 визнано неконституційним згаданим Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-Р/2020.

Отже, з викладеного слід зробити висновок, що пунктом 7 розділу ХІІ Закону законодавець встановив критерій дії Закону № 2453-VI в часі до припинення діяльності, зокрема, Вищого господарського суду України, стосовно статусу, структури, повноважень, порядку роботи, прав, обов`язків та гарантій суддів цих судів та ВГС України, зокрема. На дату ухвалення рішення у цій справі Вищий господарський суд України знаходиться в стані припинення, а тому, суд визнає обґрунтованою позицію Позивача, що його право на нарахування суддівської винагороди та виплати вихідної допомоги у відповідному розмірі було порушено саме суб`єктом владних повноважень Вищим господарським судом України, який керувався при нарахуванні суддівської винагороди та виплаті вихідної допомоги нормами, що в подальшому були визнані неконституційними.

Поряд із зазначеним вище, суд враховує те, що у своєму позові Позивач просить визнати протиправними дії держави Україна, в особі Вищого господарського суду України, на отримання вихідної допомоги відповідно до його заяви від 29 грудня 2020 та листом-відповіддю ВГС України від 05 січня 2021, яким йому було протиправно відмовлено в її отриманні. Ці дії ВГС України були вчинені не на момент звільнення його з посади, а вже після ухвалення Конституційним Судом України згаданого рішення від 15.04.2020 № 2-р(II)/2020, яким фактично було відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Як у своїй заяві, так і у позові, Позивач обґрунтовує свої вимоги нормою Основного закону частиною 3 статі 152 Конституції України.

Стосовно позиції Відповідача 1 про не застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати, у зв`язку з прийняттям Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року, суд наголошує про наступне: згідно до частини 2 статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону №1401-VIII від 02.06.2016). Конституція України має найвищу юридичну силу, норми Конституції України є нормами прямої дії; Законом України №2453-VI була встановлена безпосередня залежність посадового окладу судді від мінімальної заробітної плати; оскільки розділ ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII міститься не у Законі №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальною нормою та визначає, зокрема, засади організації судової влади в Україні - він не може регулювати питання визначення та розрахунку посадового окладу судді та не може вважатися підставою для позбавлення суддів права на отримання посадового окладу, визначеному первинною редакцією Закону № 2453-VI, як елемента забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, бо це прямо суперечить згаданій статті 130 Конституції України (як Основному Закону України), Закону України № 2453-VI та Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018; положенням пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VIII, на який Відповідач 1 і посилається, установлено, «що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат…». Отже, вказане визначення обмежує дію цього акту за колом осіб і стосується тільки «працівників» (трудівник, робітник), а тому не може поширюватись на суддів, які є посадовими особами в органах суду та здійснюють правосуддя на професійній основі, на що обґрунтовано посилається Позивач у відповіді на відзив Відповідача. Єдиного ж визначення дефініції «працівник» законодавство України не має, як не надає таке визначення термінів і згаданий Закон № 1774-VIII.

При цьому, суд враховує також юридичну позицію Конституційного Суду України. Так, в Ухвалі Конституційного Суду України від 15 листопада 2022 року № 5-уп/2022, якою було закрито конституційне провадження у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 3, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, Високий Суд, зокрема зазначив: Верховна Рада України, запроваджуючи законодавче регулювання оплати праці, оспорюваними положеннями Закону не внесла змін до закону про судоустрій, а положення пунктів 3, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону безпосередньо не стосуються встановленого законом про судоустрій розміру суддівської винагороди, у тому числі тих, які не проходили кваліфікаційного оцінювання.

Отже, враховуючи положення статті 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» наведене становить юридичну позицію Конституційного Суду. Юридична ж позиція Конституційного Суду України є джерелом права, судовим прецедентом та є загальнообов`язковою та підлягає врахуванню судом.

Поряд цим, суд ухвалюючи рішення у справі враховує, що у пункті першому резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, яке є правовим підґрунтям для позовну Позивача, Високий Суд не тільки визнав неконституційними положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року № 2453-VI, а й визначив порядок виконання Рішення, встановивши ретроспективний порядок для цього: це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати у даній справі частину четверту статті 7 КАС України, так як факт неконституційності вже встановлений та доведений у Рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018. Стосовно ж застосування цієї норми та розуміння прямої дії Конституції України, суд враховує роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9, який зазначає: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

Ухвалюючи рішення у справі, суд враховує також наступний юридичний висновок, сформований у Рішенні Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001 де Високий Суд зазначає: «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності як застосування заходів публічно-правового (в даному випадку конституційно-правового або міжнародно-правового) характеру до держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків. Зокрема стаття 55 Конституції України надає кожному право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, а стаття 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними…».

У свою чергу у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 826/16464/13-а Велика Палата ВС констатувала, що відмова КСУ (справа стосується стягнення виплат на користь судді Конституційного Суду України у відставці) в перерахунку та виплаті позивачу заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористану відпустку, довічного грошового утримання, вихідної допомоги виходячи з розміру посадового окладу, визначеного на підставі частини другої статті 44 Закону У країни № 2862-XII та пункту 1 Постанови № 513…порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном (пункт 80), а оскільки Вищий адміністративний суд України визнав незаконним пункт 5 Постанови № 865 у редакції, що діяла до часу набрання чинності Постановою 1310…(постанова про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів)…, а у КСУ та судів загальної юрисдикції не виникло підстав для застосування Постанови № 865 при обрахунку заробітної плати суддів з 01 червня 2005 року (пункт 93). У пункті ж 94 Велика Палата ВС підсумовує: Отже, посадовий оклад позивача як судді КСУ в період з 01 червня по 03 листопада 2005 року повинен був визначатися на підставі частини другої статті 44 Закону № 2862-XII та пункту 1 Постанови № 513 і становити 12 розмірів мінімальної заробітної плати (15 розмірів мінімальної плати х 80%);

Ситуація у розглянутій Великою Палатою ВС справі хоча і стосується іншого проміжку часу та інших норм регулювання, однак є аналогічною з ситуацією у даній справі стосовно оплати праці суддів (і, зокрема, посадового окладу, визначеного мінімальною заробітною платою, а не прожитковим мінімумом), у зв`язку зі зміною законодавства, та підлягає врахуванню судом у даній справі. При цьому, суд ураховує, що замість рішення Вищого адміністративного суду України, на яке посилалась Велика Палата, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, яке стосується посадового окладу судді з 01.01.2015 15 мінімальних заробітних плат (із застосуванням відповідних коефіцієнтів) та Рішення Конституційного Суду України від15.04.2020 року № 2-р(II)/2020, яким фактично було «відновлено» право на отримання вихідної допомоги.

В контексті зазначеного, суд наголошує, що стаття 41 Конституції України узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка повинна застосовуватися у даній справі для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у тому числі і права на отримання суддями посадового окладу, що гарантований державою у первинній редакції статті Закону № 2453-VI, а відповідно, і вихідної допомоги при звільненні), оскільки їх слід вважати частиною права власності.

Юридична визначеність, у свою чергу, вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачности ситуацій та правовідносин; юридична визначеність також означає, що, що держава загалом повинна додержувати взятих на себе зобов`язань щодо людей або виконувати їм обіцяне (поняття «виправданого (легітимного) очікування)» [Доповідь про правовладдя, схвалена Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська Комісія, CDL-AD(2011)003 rev, параграфи 46, 48).

Вказане, на думку суду, спростовує позицію Відповідача 1 у цій частині його відзиву та є грубим порушення згаданого принципу юридичної визначеності поперше. По-друге, вказані дії держави Україна в особі її уповноважених органів суперечать нормам Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207- VI зі змінами, оскільки: законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб (стаття 2 Закону). Дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України…на сфери суспільних відносин державна служба та служба в органах місцевого самоврядування; правосуддя ( стаття 4 Закону).

З урахуванням вищевикладеного, при ухваленні рішення суд застосовує також, як джерело права (стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), Рішення Європейського Суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому зазначено, що у випадку, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий підхід для осіб. Тобто, норми законодавства трактуються на користь особи (Позивача у справі), а тому застосовує при ухваленні рішення у цій справі і норми пунктів 3, 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (щодо невідповідності правового акта - Закону № 1774-VIII статті 130 Конституції України) та не застосовує цей Закон, а застосовує вказані норми Конституції України, як норми прямої дії, оскільки негативні наслідки порушення Конституції України повинні бути адекватно усунені шляхом забезпечення поновлення мого порушеного права.

Поряд з викладеним, при ухваленні рішення у справі Київський окружний адміністративний суд враховує наступне:

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12-110гс18) кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в адміністративному процесі відповідно до частини 4 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України держава, …територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 із змінами, одним з основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства.

Таким чином, Казначейство виступає відповідачем у справах, пов`язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов`язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії.

З огляду на викладене, суд вбачає обґрунтованим, що відповідачем у справі також визначено Державну казначейську службу України.

Одночасно, судом враховується, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Київського окружного адміністративного суду, Позивачем належним чином доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, а Відповідачі, у свою чергу, не навели достатньо доказів правомірності свого рішення про відмову у відшкодуванні шкоди, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відшкодування Позивачу усіх судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Вищого господарського суду України, у зв`язку з задоволення позовних вимог Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 3, 6, 8, 19, 55, 56, 58, 130, 151-2, 152 Конституції України, статтями 2, 5-7, 72-77, 79, 132, 139, 143, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії держави Україна в особі Вищого господарського суду України, який порушив права ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 410 184, 00 грн. (чотириста десять тисяч сто вісімдесят чотири гривні 00 копійок), внаслідок застосування норм Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, які визнані таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) рішенням Конституційного Суду України № 2-р(II)/2020 від 15 квітня 2020 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у вигляді неотриманної вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою в сумі 410 184, 00 грн. (чотириста десять тисяч сто вісімдесят чотири гривні 00 копійок) завданої законом, що визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищого господарського суду України (адреса: 01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, ідентифікаційний номер00018738,) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.