Справа № 320/46896/24
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року справа №320/46896/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - відповідач, Держспецзв`язку), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказу Голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 11.09.2024 №821-ос «Про особливий склад» про звільнення ОСОБА_1 з військової служби згідно з підпунктом «е» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону у запас Збройних Сил України;

- поновити ОСОБА_1 на військовій службі у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України;

- стягнути з Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 вересня 2024 року і по день ухвалення рішення судом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає своє звільнення незаконним та необґрунтованим, а наказ - протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у наказі відповідачем не було визначено конкретної підстави для звільнення, а саме: за скорочення штатів чи у зв`язку з проведенням організаційних заходів, що не відповідає диспозиціям підпункту «е» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 145 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 31.07.2015 № 463/2015, які встановлюють певну матеріально-правову альтернативу звільнення - або (1) за наслідками скорочення штатів або (2) за наслідками проведення організаційних заходів, як окремих та взаємовиключних (непов`язаних між собою) підстав звільнення. При цьому, будь-якого документального підтвердження скорочення штатів, як і проведення документального підтверджених організаційних заходів у відповідача не відбувалось.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником відповідача подано клопотання про залишення позову без розгляду, мотивуючи тим, що позивачем пропущено місячний строк звернення з позовом до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Представником позивача подано заперечення на подане клопотання, в якому зазначив, що наказ від 11.09.2024 №821-ос отримано позивачем 13.09.2024 разом із відповіддю на адвокатський запит. Також, позивач не погоджується з твердженням відповідача про те, що його ознайомлено 11.09.2024, вважає їх безпідставними, зважаючи на те, що відповідно до наказу від 11.09.2024 датою звільнення вказано 15.09.2024.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом позивача було надіслано адвокатські запити від 12.09.2024 №12/09/пд/2024, від 23.09.2024 №12/09/пд2024 щодо отримання документів. У відповіді на запит від 12.09.2024 №12/09/пд/2024 Адміністрацією Держспецзв`язку підтверджено, що наказ від 11.09.2024 №821-ос отримано ОСОБА_1 особисто 13.09.2024.

Водночас, з даним позовом позивач звернувся до суду 14.10.2024.

Дослідивши подані сторонами докази, з огляду на викладене, а також беручи до уваги те, що представником позивача вживались заходи щодо отримання документів, які слугують доказами в цьому адміністративному позові, суд приходить до висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та зазначив, що спірний наказ було видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством. При цьому, вказав, що в даному випадку спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством, а трудове законодавство підлягає застосуванню лише у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Адміністрація Держспецзв`язку вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, позивач не надав доказів та не навів аргументів, які підтверджували б порушення його прав чи законних інтересів та не навів аргументів, які підтвердили б порушення його прав чи законних інтересів при звільненні з військової служби у Держспецзв`язку, тому просив відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача подано відповідь на відзив, в якій виклав свої аргументи щодо заперечень відповідача, та наголосив, що відповідачем не доведено підставу видачі спірного наказу.

Представник відповідача подано заперечення на відповідь, в яких наполягав на правомірності видачі наказу про звільнення позивача з військової служби.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його повністю.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

За згодою сторін у судовому засіданні суд перейшов до розгляду справи по суті в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в особі Голови Держспецзв`язку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , генерал-майором запасу, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах осіб офіцерського складу від 16.02.2018 на строк: два роки з 01.03.2018 по 29.02.2020.

Наказом Голови Держспецзв`язку від 23.02.2018 № 85-ос «Про особовий склад» прийнято на військову службу за контрактом за статтями 19, 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пунктами 16, 19, 27 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 31.07.2015 № 463/2015 та призначено за підпунктом 1 пункту 69 Положення 01.03.2018 у Департаменті з управління діяльністю територіальних підрозділів Адміністрації Держспецзв`язку генерал-майора запасу ОСОБА_1 , який прибув із запасу Збройних Сил України та уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах осіб офіцерського складу строком на два роки, директором департаменту.

Строк дії контракту від 16.02.2018 продовжено наказами Голови Держспецзв`язку від 27.11.2019 №474-ос «Про особовий склад»; від 13.01.2021 №6-ос «Про особовий склад»; від 15.12.2021 №764-ос «Про особовий склад».

Відповідно до наказу Голови Держспецзв`язку від 22.12.2023 № 690-ос «Про особовий склад» з 22.12.2023 генерал-майора ОСОБА_1 , директора Департаменту планування застосування органів і підрозділів та спеціального зв`язку Адміністрації Держспецзв`язку , зараховано у розпорядження Голови Держспецзв`язку.

Наказом Голови Держспецзв`язку від 11.09.2024 № 821-ос «Про особовий склад» генерал-майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби згідно з підпунктом «е» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону у запас Збройних Сил України.

Відповідно до підпункту 2.1.1 Наказу генерал-майору ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні Голови Держспецзв`язку, припинено контракт та виключено зі списків особового складу, з урахуванням часу на здачу справ 15.09.2024.

Підставою для видачі наказу від 11.09.2024 зазначено: рішення Голови Держспецзв`язку від 02.09.2024 до рапорту директора Департаменту планування застосування органів і підрозділів та спеціального зв`язку Адміністрації Держспецзв`язку від 31.08.2024, подання до звільнення зі служби генерал-майора ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним наказом, вважаючи його протиправними, а звільнення своє з військової служби незаконним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 6 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

До видів військової служби входить, зокрема, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 2232-XII військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII, зокрема, у частині 5 цієї статті наведені підстави коли контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, зокрема: 3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу).

Згідно з частиною 7 статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 31 липня 2015 року № 463/2015 затверджено Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - Положення), яким визначено порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби (навчання) в Держспецзв`язку.

Пунктом 145 Положення визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у тому числі в разі ліквідації, реорганізації Адміністрації Держспецзв`язку, підрозділу Держспецзв`язку і неможливості використання військовослужбовця на військовій службі, на підставі підпункту "г" пункту 1, підпункту "г" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Неможливість використання військовослужбовців на військовій службі визначається відсутністю вакантних рівнозначних посад, вимоги до заміщення яких відповідають професійній (фаховій) підготовці за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, рівню освіти та досвіду служби цих військовослужбовців, у межах Адміністрації чи підрозділу Держспецзв`язку, в якому проходять службу військовослужбовці, та відмовою військовослужбовців від призначення на нижчі посади (за їх наявності).

Про звільнення зі служби на підставі підпункту "г" пункту 1, підпункту "г" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовець попереджається не пізніше ніж за два місяці до дати виключення його зі списків особового складу.

У пункті 2 розділу І Інструкції про порядок застосування Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Держспецзв`язку 24.03.2016 № 227 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 18.04.2016 за №591/28721, визначено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників - визначення тимчасового службового стану цих осіб як таких, що тимчасово виконують обов`язки військової служби без призначення на посади.

Згідно з пунктами 4 розділу І цієї Інструкції рішення щодо встановлення, зміни або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема зарахування їх до списків особового складу Держспецзв`язку або виключення з таких списків, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, прийняття та звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, оформлюються наказами по особовому складу.

Пунктом 11 розділу ІV Інструкції визначено, що підставою для зарахування військовослужбовця у розпорядження начальника у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів є зміна організаційно-штатної побудови підрозділу, скорочення штатних посад, перерозподіл функціональних обов`язків та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, прийняття Головою Держспецзв`язку або особою, яка тимчасово виконує його обов`язки, управлінських рішень щодо підвищення ефективності виконання службових завдань на окремих напрямах діяльності підрозділу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.03.2018 позивач проходив військову службу за контрактом від 16.02.2018 у Держспецзв`язку на посаді директора Департаменту планування застосування органів і підрозділів та спеціального зв`язку Адміністрації Держспецзв`язку.

Наказом Голови Держспецзв`язку від 22.12.2023 № 690-ос «Про особовий склад» з 22.12.2023 генерал-майора ОСОБА_1 зараховано у розпорядження Голови Держспецзв`язку.

Як зазначено у пункті 145 Положення, військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у тому числі в разі ліквідації, реорганізації Адміністрації Держспецзв`язку, підрозділу Держспецзв`язку і неможливості використання військовослужбовця на військовій службі. Неможливість використання військовослужбовців на військовій службі визначається відсутністю вакантних рівнозначних посад, вимоги до заміщення яких відповідають професійній (фаховій) підготовці за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, рівню освіти та досвіду служби цих військовослужбовців, у межах Адміністрації чи підрозділу Держспецзв`язку, в якому проходять службу військовослужбовці, та відмовою військовослужбовців від призначення на нижчі посади (за їх наявності).

Тобто, виходячи з наведеної норми, перед звільненням з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів військовослужбовцю повинні бути запропоновані наявні вакантні рівнозначні посади, вимоги до заміщення яких відповідають професійній (фаховій) підготовці за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, рівню освіти та досвіду служби такого військовослужбовця.

Відповідачем було проведено з позивачем бесіди 29.02.2024 та 28.08.2024 з метою вирішення питання подальшого проходження військової служби, під час яких йому пропонувалось розглянути питання щодо призначення на вакантні нижчі керівні посади в Адміністрації.

Вакантних рівнозначних посад позивачу запропоновано не було.

При цьому, вказані бесіди проводилися директором ДПЗ Адміністрації Держспецзв`язку у присутності співробітника Департаменту кадрової роботи та управління персоналом.

Відповідно до Положення про Департамент планування застосування органів і підрозділів та спеціального зв`язку Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого наказом Адміністрації Держспецзв`язку 30.08.2023 № 293/ДСК, до переліку повноважень директора ДПЗ не входить право на проведення бесід із особами, які підлягають звільненню, та внесення пропозицій щодо зайняття вакантних посад.

Тому позивач обгрунтовано вважав, що йому не було запропоновано уповноваженими особами вакантних посад, що відповідають його професійній (фаховій) підготовці за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, рівню освіти та досвіду служби.

Водночас, у відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідачем надано відповідь, у якій зазначив, що станом на 29.02.2024 в Адміністрації Держспецзв`язку були наявні 274 керівні посади, станом на 28.08.2024 - 271 керівна посада.

Однак, відповідачем із вказаної кількості посад не запропоновано позивачу вакантні посади, які вимоги до заміщення яких відповідають професійній (фаховій) підготовці за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, рівню освіти та досвіду служби позивача.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного наказу Держспецзв`язку від 11.09.2024 № 821-ос, позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «е» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII у запас Збройних Сил України.

Відповідно до зазначеної норми підставою для припинення (розірвання) контракту та звільнення військовослужбовця, який проходив військову службу за контрактом, є: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, скорочення штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу).

Тобто, військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів:

1) при скороченні посади, яку військовослужбовець займає, у тому числі при ліквідації (розформовуванні), реорганізації військових частин або державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, у разі неможливості використання цього військовослужбовця на військовій службі;

2) при скороченні рівнозначних посад у межах їх загальної чисельності, які підлягають заміщенню військовослужбовцями з однаковою військово-обліковою спеціальністю, зокрема, якщо займана ними посада не підлягає скороченню, за їх згодою (для військовослужбовців, які мають право на пенсію).

Однак, наказ не містить конкретної підстави звільнення з військової служби, а саме: звільнення за наслідками скорочення штатів чи за наслідками проведення організаційних заходів у разі неможливості використання військовослужбовця - особи вищого офіцерського складу в оспорюваному наказі відсутня.

З урахуванням викладеного, відповідачем не доведено належними доказами неможливості використання військовослужбовця генерал-майора ОСОБА_1 на службі у Держспецзв`язку, не наведено обґрунтованих підстав звільнення позивача з військової служби.

Суд зауважує, що обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що було проаналізовано усі подані документи і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті такого рішення.

Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про прийняття негативного для особи рішення з огляду на наслідки, які це потягне.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

Підсумовуючи викладене, судом зазначається, що матеріали справи не містять достатніх належних доказів, які підтверджували підставу звільнення позивача з військової служби, а відсутність належного обґрунтування наказу про звільнення є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Пунктом 158 Положення визначено, що військовослужбовець, стосовно якого прийнято рішення про дострокове розірвання (припинення) контракту про проходження військової служби з ініціативи командування, має право оскаржити наказ про дострокове розірвання (припинення) контракту і звільнення з військової служби у порядку, встановленому законодавством. Оскарження не зупиняє виконання зазначеного наказу.

Згідно з пунктом 159 Положення у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється за наказом начальника, який звільнив військовослужбовця, або за наказом Голови Держспецзв`язку. Наказ видається на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи виданого за підсумками службового розслідування наказу Голови Держспецзв`язку, якими визнано незаконність звільнення військовослужбовця.

Відповідно до пункту 160 Положення у разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходив військову службу за контрактом, він підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді з дня прийняття рішення про поновлення на військовій службі. У разі поновлення військовослужбовця на військовій службі начальник, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує в установленому законодавством порядку питання щодо виплати йому грошового забезпечення та видачі матеріального забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення.

Зазначений період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і пільговому обчисленні) та до строку вислуги у військовому званні. У цьому разі контракт, строк дії якого закінчився під час вимушеного прогулу, продовжується на строк вимушеного прогулу.

Зважаючи на висновок суду про протиправність наказу Голови Держспецзв`язку від 11.09.2024 №821-ос «Про особливий склад» та наявність підстав для його скасування, позивач підлягає поновленню на військовій службі у Держспецзв`язку з 16.09.2024.

Враховуючи наявність підстав для поновлення позивача на військовій службі, який був незаконно звільнений, суд доходить висновку, що позивач має право на отримання виплати грошового забезпечення відповідно до вимог пункту 160 Положення за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Приймаючи до уваги те, що позивача було звільнено зі служби 15.09.2024, при обчисленні середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) слід враховувати його грошове забезпечення за липень та серпень 2024 року (два місяці, що передують звільненню).

Поряд з цим, слід зазначити, що з урахуванням вимог Інструкції про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Держспецзв`язку від 13.03.2018 №151, грошове забезпечення, яке належить виплаті військовослужбовцю, визначається за повний місяць у календарних днях у місяці.

Отже, при визначенні середньоденного розміру грошового забезпечення позивача необхідно використовувати календарні дні, а не робочі.

Згідно із Довідкою про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.07.2024 по 31.08.2024 від 18.09.2024 № 215, виданої Фінансово-економічним департаментом Адміністрації Держспецзв`язку, грошове забезпечення ОСОБА_1 за липень 2024 р. нараховане 71 239,50 грн, за серпень 2024 р. - 71 369,70 грн.

Виходячи із зазначеного, розмір середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) перед звільненням позивача становить: 142 609,20 / 62 = 2300,15.

З урахуванням цього, сума грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні складає: 2300,15 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 252 (календарні дні затримки з 16.09.2024 по 27.05.2025) = 579 637,80 грн.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд враховує встановлений статтею 3 Конституції України, статтею 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (вул. Солом`янська, 13, м. Київ, 03110, ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (вул. Солом`янська, 13, м. Київ, 03110, ) від 11.09.2024р. №821-ос «Про особливий склад».

3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на військовій службі у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України з 16.09.2024р.

4. Стягнути з Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (вул. Солом`янська, 13, м. Київ, 03110, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час вимушеного прогулу у розмірі 579 637,80 грн (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять сім гривень 80 коп.).

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на військовій службі і стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.