Справа № 380/25091/24
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у місті Києві, зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2023 року № Ф-58086-17 У;

- зобов`язати відповідача вилучити недоїмку з інтегрованої картки платника позивача за період 2017 рік і 2018 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 грудня 2024 року через додаток «Дія» йому стало відомо про відкриття виконавчого провадження № 76551292 на підставі вимоги відповідача № Ф-58086-17 У від 19 липня 2023 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ) в сумі 29293,44 гривень. З відповіді відповідача на адвокатський запит позивач дізнався, що ця вимога стосується періодів 2017, 2018 та 2019 років.

Позивач стверджує, що недоїмка з ЄСВ за 2017 та 2018 роки вже була предметом вимоги Головного управління ДПС у місті Києві № Ф-55 від 10 жовтня 2019 року, яка наразі оскаржується ним у судовому порядку у справі № 640/5209/22.

Таким чином, на думку позивача, відповідач намагається двічі стягнути з нього недоїмку за одні й ті самі періоди (2017-2018 роки).

Також позивач зазначає, що оскаржувану вимогу № Ф-58086-17У йому не було належним чином вручено, оскільки її направлено за старою адресою реєстрації, хоча відповідачу відоме його актуальне місце проживання. Посилається на те, що є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору.

Відповідач, Головне управління ДПС у місті Києві, отримавши ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви 20 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд», відзив на позовну заяву у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк не подав, клопотань про продовження строку чи обґрунтування неможливості подання відзиву до суду не надходило.

Ухвалою від 18 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Також ухвалою суду від 18 грудня 2024 року вжито заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оскаржуваної вимоги.

Суд, дослідивши позовну заяву, додані до неї докази та матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, всебічно, повно та об`єктивно встановивши обставини справи, надав їм правову оцінку та

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець (діяльність припинено 12.02.2020).

19 липня 2023 року Головним управлінням ДПС у місті Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-58086-17У на загальну суму 29293,44 гривень.

З відповіді ГУ ДПС у м. Києві від 12 грудня 2024 року № 95405/6/26-15-13-07-08 (наданої на адвокатський запит представника позивача) встановлено, що ця сума недоїмки розрахована за періоди: 2017 рік 8448,00 грн; 2018 рік 9828,72 грн; 2019 рік 11016,72 грн.

18 листопада 2024 року Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві відкрито виконавче провадження № 76551292 на підставі зазначеної вимоги. Про відкриття виконавчого провадження позивач дізнався 01 грудня 2024 року через додаток «Дія».

Позивач стверджує, що вимога № Ф-58086-17У в частині нарахування недоїмки за 2017 та 2018 роки є протиправною, оскільки недоїмка за ці періоди вже була нарахована попередньою вимогою Головного управління ДПС у м. Києві № Ф-55 від 10 жовтня 2019 року (на загальну суму 174528,70 грн), яка є предметом судового оскарження у справі № 640/5209/22.

Ця обставина підтверджується копіями позовної заяви та ухвал у справі № 640/5209/22, а також копією акта перевірки від 23.08.2019 № 2032/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 , який слугував підставою для винесення вимоги № Ф-55 та охоплював період з 01.09.2016 по 31.12.2018.

Також позивач зазначає, що вимога № Ф-58086-17У направлена йому за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як він з 01 липня 2005 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті та витягом з реєстру територіальної громади.

Про актуальне місце проживання відповідача відомо з матеріалів справи № 640/5209/22.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд керується такими нормами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини щодо збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року (далі Закон № 2464) та Податковим кодексом України в частині адміністрування.

Частина четверта статті 25 Закону № 2464 передбачає, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Частина дванадцята статті 9 Закону № 2464 визначає, що суми єдиного внеску, своєчасно не нараховані та/або не сплачені, є недоїмкою та стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Позивач просить визнати протиправною та скасувати оскаржувану вимогу повністю, а також зобов`язати відповідача вилучити недоїмку з інтегрованої картки платника (ІКП) за 2017 та 2018 роки.

Позивач стверджує, що нарахування недоїмки з ЄСВ за 2017 та 2018 роки в оскаржуваній вимозі є повторним, оскільки зобов`язання за ці періоди вже були визначені вимогою № Ф-55 від 10.10.2019, яка є предметом окремого судового оскарження.

Суд погоджується з тим, що принцип non bis in idem (не двічі за одне й те саме) є фундаментальним та застосовується і у податкових правовідносинах.

Контролюючий орган не має права повторно визначати та стягувати ті самі податкові зобов`язання (включаючи недоїмку з ЄСВ) за ті самі періоди, якщо щодо них вже існує чинне рішення (вимога) цього ж органу, тим більше якщо такі вже оскаржуються у судовому порядку у справі № 640/5209/22.

З наданих позивачем копій Акта перевірки від 23.08.2019 та вимоги № Ф-55 від 10.10.2019 встановлено, що відповідачем дійсно визначено позивачу недоїмку з ЄСВ, яка охоплювала, зокрема, 2017 та 2018 роки.

Відповідач, не подавши відзиву, не спростував цього факту та не надав доказів того, що суми недоїмки за 2017-2018 роки, включені до оскаржуваної вимоги № Ф-58086-17У, є відмінними за своєю правовою природою чи підставами виникнення від тих, що включені до вимоги № Ф-55.

Однак, позивач просить скасувати оскаржувану вимогу повністю зокрема з підстав порушення порядку її направлення.

Позивач стверджує, що вся вимога, включаючи нарахування за 2019 рік, є протиправною через порушення процедури її вручення.

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Судом встановлено, що оскаржувана вимога направлена відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач надає докази (копія паспорта, витяг з реєстру територіальної громади), що з 01 липня 2005 року його зареєстроване місце проживання знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач також стверджує, що відповідачу було відомо про його актуальну адресу з матеріалів іншої судової справи № 640/5209/22.

Податкова вимога надсилалась відповідачеві відповідно до положень п. 6 розділу IV Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року № 610 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 року за № 902/30770.

Податкова вимога вважається належним чином надісланою (врученою) платнику податків, якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою, а для фізичної особи (її законного чи уповноваженого представника) - місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків (його законному чи уповноваженому представникові), або надіслана в електронний кабінет засобами ІТС з дотриманням вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги».

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Верховний Суд у постанові від 04 червня 2020 року по справі №826/11455/15 дійшов висновку, що не виконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси позбавляє його можливості посилатися у спорі з контролюючим органом, що документи, правомірності яких стосується спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення цих документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення. Такий правовий наслідок висновується з норми п. 42.2 статті 42 ПК України. Однак, цей наслідок не може бути поширений на випадок, коли контролюючий орган володіє достовірною інформацією про зміну платником місця проживання.

Судом з актів перевірок встановлено, що позивачем отримано Витяг фізичної особи підприємця від 01.09.2020 №0043606. Позивача взято на облік в контролюючому органі 01.09.2016, станом на 23.08.2019 перебуває на обліку у ДПІ Дарницькому р-нну ГУ ДФС у м. Києві. Місцезнаходження фізичної особи підприємця 02068 м. Київ вул.. Урлівська 4-а кв.27.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні і позивачем не надані докази повідомлення відповідача про зміну позивачем податкової адреси фізичної особи підприємця.

Відповідно до п. 45.1 ст. 45 ПК України, платник податків фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків в контролюючому органі.

Платник податків фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Отже, платник податків відповідно до норм чинного законодавства зобов`язаний визначити свою податкову адресу, і повідомити податковий орган про зміну свого місцезнаходження.

Даний норма відображена, в постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 120/479/21-а, де колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу, що добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 140/30/20.

Згідно п. 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Суд зазначає, що позивачем також не надано і доказів повідомлення відповідача про зміну податкової адреси як фізичної особи.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної вимоги з тих підстав, що контролюючим органом така направлена за невірною податковою адресою позивача.

Водночас оскаржувана вимога з відповідей відповідача на запити позивача окрім сум за 2017 та 2018 роки, містить також нарахування недоїмки за 2019 рік.

Суд зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) є індивідуальним актом, який може бути визнаний протиправним та скасований повністю або в частині.

Оскаржувана вимога № Ф-58086-17У (а.с.32) містить нарахування недоїмки з ЄСВ на загальну суму 29293,44 грн. і жодних розрахунків чи конкретизації вказаної суми у вимозі не наведено.

В постанові від 28 березня 2023 року у справі №260/433/19 Верховний Суд вказав, що встановивши невідповідність частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства, наслідком такого є визнання акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину (пункт, речення) рішення або рішення в частині нарахування певної суми штрафних (фінансових) санкцій. Разом з тим, рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому.

Тобто, якщо протиправну частину донарахувань неможливо чітко ідентифікувати, то, незалежно від правомірності іншої частини податкового повідомлення-рішення, воно скасовується повністю.

З урахуванням того, що суми в оскаржуваній вимозі неможлово ідентифікувати за 2017, 2018 чи 2019 роки, суд дійшов висновку про визнання вимоги протиправною та її скасування повністю.

Щодо зобов`язання відповідача вилучити недоїмку з ІКП за 2017 та 2018 роки суд зазначає, що за приписами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Справа в адміністративному суді може бути порушена за наявності між сторонами публічно-правового спору, оскільки у розумінні ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Такий спір характеризується, зокрема, тим, що у ньому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і такий спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ст.5 КАС України).

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Згідно з приписами ст.71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Статтею 72 цього Кодексу визначено, що для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла: від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація: що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, інших звітних документах; що міститься у наданих великими платниками податків в електронній формі копіях документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинних документах, які ведуться в електронній формі, регістрах бухгалтерського обліку, фінансовій звітності, інших документах, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів; про фінансово-господарські операції платників податків; про застосування реєстраторів розрахункових операцій; від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та Національного банку України, від банків, інших фінансових установ - інформація про наявність та рух коштів на рахунках платника податків; від органів влади інших держав, міжнародних організацій або нерезидентів; за наслідками податкового контролю; для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності також використовується інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку.

Згідно ст.74 ПК України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - Інформаційні системи) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Внесення інформації до баз даних Інформаційних систем та її опрацювання здійснюються контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, а також контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, в порядку інформаційної взаємодії відповідно до пункту 41.2 статті 41 цього Кодексу.

Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затв. наказом Міністерства фінансів України № 5 від 12.01.2021р. (в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин), є нормативно-правовим актом, який визначає правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідно до вказаного Порядку:

п.2 розділу І оперативний облік - процес відображення, систематизації та узагальнення облікових показників в ІКП, який ґрунтується на принципах бухгалтерського обліку; інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу;

п.1 розділу ІІ - з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.

Під час проведення облікової операції в ІКП зазначається дата запису операції, зміст операції та/або документ, на підставі якого здійснюється запис.

З наведеного слідує, що метою відкриття та ведення органами ДПС особових рахунків за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками, є облік нарахованих і сплачених сум платежів до бюджету.

Аналіз наведених положень вказує на те, що облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДПС в ІКП за своєю юридичною природою не є тими діями суб`єкта владних повноважень, які породжують для платників податків будь-які правові наслідки.

Отже, саме по собі відображення в інтегрованій картці платника відповідних відомостей не породжує для платника податків настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права і обов`язки.

Таким чином, дії відповідача по обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску в інтегрованій картці платника неможливо вважати його рішенням, дією чи бездіяльністю, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Суд зазначає, що Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» запроваджені способи оскарження рішень контролюючих органів - адміністративний та судовий, які повною мірою дають можливість платнику внеску захистити порушене право.

Звідси, в разі прийняття відповідачем відповідного рішення (зокрема, вимоги про сплату боргу) позивач вправі її оскаржити в установленому порядку.

Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Таким чином, лише в разі невиконання податковим органом свого обов`язку щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом після скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) в останнього виникає право на звернення до суду із відповідним позовом.

Разом з тим, в розглядуваному випадку таких обставин під час судового розгляду справи не встановлено.

За таких умов суд вважає заявлені позовні вимоги щодо зобов`язання податкового органу внести коригування до особового рахунку шляхом виключення з особового рахунку такого платника недоїмки з єдиного внеску є передчасними, а тому такі не підлягають до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 2, 5- 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257- 263 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2023 року № Ф-58086-17 У.

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 26 травня 2025 року.

Суддя Коморний О.І.