Справа № 160/26144/24
Суддя: Приваліхіна А. І.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/204/9/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представника позивача Адигезалова М.А. огли, представника відповідача Пополітова І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу № 6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

У С Т А Н О В И В:

30 вересня 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, із вимогами визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження (а. с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він вперше прибув в Україну з республіки Туркменістан у 2009 році у м. Дніпро з метою навчання у Національній металургійній академії України на економічному факультеті. Вказує, що навчання закінчив у 2023 році. Зазначає, що з моменту прибуття в Україну, він звернувся до органів Державної міграційної служби України та отримав посвідку на тимчасове проживання. Стверджує, що кожного разу він вчасно надавав документи та, термін посвідки на тимчасове проживання йому продовжувався. В останній раз прибув до України 09 липня 2022 року з діючою посвідкою на тимчасове проживання зі строком її дії до 31 серпня 2023 року. Вказує, що 24 серпня 2023 року він уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 , після чого звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі шлюбу з громадянкою України, не порушуючи весь час законного строку перебування в Україні. Але ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не прийняло в нього документів для оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання. Крім того, 24 вересня 2024 року працівниками відповідача було затримано позивача та, в подальшому складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та, винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 3400 гривень, після чого винесено рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни. При цьому зазначає, що в нього був вилучений оригінал посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 25 березня 2021 року, строком дії до 31 жовтня 2023 року, а його було зобов`язано покинути територію України у термін до 01 жовтня 2024 року. Вказане рішення він вважає протиправним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню, бо під час складання протоколу та постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не було залучено перекладача. Крім того, зазначає про те, що йому не зрозуміла підстава його повернення до країни походження, зокрема те, що він ніби то «проживав на території України за недійсними документами, у зв`язку із закінченням навчання». Також вважає, що рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для нього та членів його сім`ї як відмова в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, так і відмова в наданні дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини. Більш того, вказує на те, що в країні походження Туркменістані, він не має коштів для існування, джерел доходу, і не вважає за можливе проживання там, хоча б виходячи з того, що його дружина постійно проживає в Україні, а коштів для повернення в Туркменістан він не має, бо ціна білетів підвищилася в кілька разів та й літаки з України нині не літають, тому він не зможе покинути територію України. Тому прохає суд, визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 24 вересня 2024 року про його примусове повернення до країни походження або третьої країни.

29 жовтня 2024 року вказана справа надійшла на адресу суду за підсудністю з Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а. с. 19).

Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 02 грудня 2024 року (а. с. 22), яка надіслана учасникам справи 06 листопада 2024 року за вихідним № 26935/24-вих/2-а/204/91/24 (а. с. 23).

11 листопада 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача Пополітова І.М. (а. с. 34-44), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач прибув до України з метою навчання, у зв`язку з чим йому була видана посвідка на тимчасове проживання в Україні. Закінчив навчання в 2023 році. При цьому зазначає, що посвідка на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 видана 25 березня 2021 року, терміном дії до 31 серпня 2023 року, органом видачі 4801, яка в подальшому, на підставі п.п. 4 п. 71 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення № 322 та листа Національного університету Кораблебудування імені Адмірала Макарова № 61-20/1517 від 18 вересня 2023 року, ним же і скасована. Вказує, що втративши підстави для подальшого перебування на території України, позивач ухилився від виїзду з України. Натомість, за вказаним фактом, працівниками відповідача відносно позивача було складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 203 КУпАП та винесено постанову, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у сумі 3400 гривень, який позивачем сплачено добровільно, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_2 визнав за собою порушення міграційного законодавства. Крім того, зазначає, що відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженими посадовими особами відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, 24 вересня 2024 року відносно позивача прийнято рішення № 016651 про примусове його повернення до країни походження або третьої країни, яким останнього зобов`язана залишити територію України у строк до 01 жовтня 2024 року. Разом з цим, вказує на те, що доводи позивача про те, що йому не було надано перекладача є необґрунтованими, оскільки останній власноручно зазначив про те, що послуг перекладача та адвоката не потребує. Стверджує, що з питання продовження строку перебування на території України ОСОБА_2 до органів міграційної служби не звертався. Разом з цим, зазначає, що 21 жовтня 2022 року прийнято постанову КМУ № 1202, якою встановлено, що посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянами рф, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування. Тому посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 видана ОСОБА_4 , терміном дії до 31 серпня 2023 року визнана недійсною на підставі п. п. 4 п. 71 Порядку № 322 (скасування посвідки у зв`язку із закінченням навчання) у зв`язку з чим дія постанови КМУ № 1202, у даному випадку не розповсюджується. Стверджує, що позивач грубо порушує правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, та не здійснює заходи для легалізації свого положення на території України, продовжуючи перебувати без дозвільних документів, на нелегальному становищі. Більш того, вказує на те, що саме по собі проживання на території України протягом тривалого часу та факт наявності шлюбу та дітей, автоматично не означає, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження/примусового видворення, міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язання держави відповідно до вимог ст. 8 Конвенції. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 21 січня 2025 року замінено відповідача на належного - Відділу №6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (а. с. 86-87).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Адигезалов М.А. огли, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. Вказав, що позивач вважав, що на період дії воєнного стану його посвідка є діючою.

У судовому засіданні представник відповідача Пополітов І.М., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. Обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Додатково зазначив, що ОСОБА_2 зареєстрував шлюб за тиждень до закінчення терміну дії посвідки, натомість до міграційної служби звернувся через понад рік.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Туркменістану, що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_2 (а. с. 3 та на звороті).

Останній раз ОСОБА_2 прибув до України 09 липня 2022 року, через пункт пропуску через державний кордон України «Олівка», що підтверджується відповідними штампом у його закордонному паспорті (а. с. 7 на звороті).

25 березня 2021 року, ОСОБА_4 , органом видачі 4801, на підставі 04/13, терміном дії до 31 серпня 2023 року було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні (а. с. 5).

24 серпня 2023 року у Департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженим у м. Дашогуз в Туркменістані, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженою в с. Свиридове Васильківського району Дніпропетровської області, укладено шлюб, про що складений актовий запис № 143, що посвідчується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а. с. 6).

18 вересня 2023 року ректор НУК Трушляков Є., звернувся з клопотанням до начальника УДМС України в Миколаївській області Іванова В. про зняття з обліку раніше виданих посвідок на тимчасове проживання в Україні іноземних громадян, які закінчили навчання, в тому числі і ОСОБА_7 (а. с. 49 та на звороті).

18 вересня 2023 року, органом 4801, скасовано посвідку ОСОБА_7 на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 (а. с. 48).

24 вересня 2024 року, заступником начальника відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Пополітовим І.М., відносно громадянина Туркменістану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП, зокрема за порушення останнім правил перебування іноземців на території України, а саме після скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 25 березня 2021 року та дійсної до 31 серпня 2023 року, територію не залишив та ухилився від виїзду з України, а також перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та ОБГ», постанову КМУ № 322 від 25 квітня 2018 року (а. с. 50 та на звороті).

24 вересня 2024 року, заступником начальника відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Пополітовим І.М., відносно громадянина Туркменістану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесено постанову серії ПН МДН № 006512 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 3400 гривень (а. с. 51 та на звороті).

24 вересня 2024 року заступником начальника відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Пополітовим І.М., винесено рішення № 016651 про примусове повернення ОСОБА_7 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (а. с. 52 -53).

З відповіді т. в. о. начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області Кукси О. № 1201.3.3/39245-24 від 15 листопада 2024 року (а. с. 64) вбачається, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався; будь-які рішення в межах компетенції відділу відносно нього, не приймалися; довідкою про звернення за захистом в Україні не документувався; інформація щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутня.

З відповіді начальника управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області Мартинової С. № 1201.3.4/39461-24 від 18 листопада 2024 року (а. с. 67) вбачається, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про надання дозволу на імміграцію не звертався; рішення про надання дозволу на імміграцію не приймалося; рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію не приймалося; рішення про скасування дозволу на імміграцію не приймалося; з заявою про документування посвідкою на постійне проживання не звертався; рішення про оформлення (про відмову в оформленні), видачу (про відмову у видачі), обмін, скасування, вилучення, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання не приймалося; посвідкою на постійне проживання не документований.

З відповіді начальника відділу з питань тимчасового та постійного перебування іноземців та осіб без громадянства та обробки заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_8 (а. с. 70-71) вбачається, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований ГУ ДМС у Дніпропетровській області посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , терміном дії з 06 грудня 2018 року по 01 серпня 2019 року, підстава навчання. Згідно відомостей ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП вищевказана посвідка «Недійсна та знищена». В подальшому із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викрадено), її обміну, до ГУ ДМС у Дніпропетровській області та його територіальних підрозділів не звертався та заява-анкета про оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викрадено), її обміну не формувалася. Вказано, що відносно вказаної особи рішення про відмову в прийнятті документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викраденої, її обміну), оформлення (про відмову в оформленні), видачу (про відмову у видачі), обмін, скасування, вилучення, визнання недійсною, знищення посвідки на тимчасове проживання не приймалося. Із заявою про продовження строку перебування на території України не звертався або рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця на території України не приймалося. Вказано, що в подальшому ОСОБА_2

документований посвідками на тимчасове проживання органом видачі 8401.

З відповіді першого заступника начальника управління ДМС України в Миколаївській області Шаталова Є. № 1215/7928-24 від 15 листопада 2024 року (а. с. 74) вбачається, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданою 25 березня 2021 року, строком дії до 31 серпня 2023 року (підстава видачі 04/13). Вказано, що рішенням УДМС у Миколаївській області від 18 вересня 2023 року вищезазначена посвідка на тимчасове проживання була скасована на підставі підпункту 6-1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_5 (відповідно до клопотання національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова у зв`язку із закінченням навчання. Посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 вилучена та знищена у встановленому законом порядку. Після прийняття рішення про скасуванні посвідки на тимчасове проживання, громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питань продовження строку перебування, документування посвідкою на тимчасове проживання до УДМС у Миколаївській області та його територіальних підрозділів не звертався.

Приписами ч. 1 ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Нормами п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 11 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20 серпня 2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Приписами п. п. 9 п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними нормами.

Згідно із вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території : 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Приписами ч. ч. 1, 3 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з вимогами п. 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Так, пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких приймається рішення про примусове повернення іноземців за межі України.

Механізм оформлення, продовження строку перебування іноземців на території України врегульований спеціальним нормативно-правовим актом - Постановою КМ України від 15 лютого 2012 року №150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України»

Відповідно до вимог п. 16 та 17 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

В свою чергу, пунктом 68 Порядку затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМ України № 322 від 25 квітня 2018 року передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 24 вересня 2024 року Відділом № 6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення № 016651 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (а. с. 11-12), в якому зазначено, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 виданий 13 листопада 2012 року, термін дія якого подовжений до 31 грудня 2024 року, прибув в останній раз в Україну в 2022 році з метою навчання. В результаті перевірки документів з`ясовано, що вказаний громадянин закінчив навчання в 2023 році та отримав диплом. Також встановлено, що ОСОБА_4 , 18 вересня 2023 року було скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , термін дії якої закінчився 31 серпня 2023 року. Після закінчення відповідного терміну перебування ухилився від виїзду з території України, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 68 Порядку, затвердженого ПКМУ № 322 від 25 квітня 2018 року.

За порушення правил перебування на території України та ухилення від виїзду відносно ОСОБА_7 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та згідно постанови про адміністративне правопорушення накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень, який ОСОБА_6 сплачено добровільно, а постанова ним не оскаржена.

У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Туркменістану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 01 жовтня 2024 року. Вказане рішення ОСОБА_2 отримав 24 вересня 2024 року.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 26 Закону України Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У частині 4 статті 26 Закону України Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 288 КАС України, Позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Відділу № 6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати вказане рішення.

Дослідивши та проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем перед судом не доведено на підставі належних, допустимих та достатніх доказів протиправності оскаржуваного рішення Відділу № 6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24 вересня 2024 року, та не доведено наявності правових підстав для його скасування, оскільки посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 від 25 березня 2021 року, терміном дії до 31 серпня 2023 року (підстава 04/13-навчання), скасована 18 вересня 2024 року у зв`язку із закінченням останнім навчання, але останній країну не покинув, а одружившись нову посвідку на підставі 04/14 (возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу)) не оформив, натомість продовжив перебувати на території України без дозвільних на те документів, строком більше 30 днів, чим порушив вимоги Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з цим, суд зазначає, що сам по собі факт перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , не дає позивачу законних підстав перебувати на території України, без оформлення відповідних дозвільних документів, зокрема посвідки на тимчасове проживання на підставі 04/14 (возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу).

Так, відповідно до вимог ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч. ч. 3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що для того, щоб вважати особу такою, яка на законних підставах перебуває на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України, необхідним є наявність наступних обставин: прибуття іноземця або особи без громадянства в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України (або укладення шлюбу з громадянами України під час перебування на законних підставах на території України); отримання посвідки на тимчасове проживання.

Оскільки судом встановлено, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваного позивачем рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства посвідка на тимчасове проживання позивача в Україні № НОМЕР_1 від 25 березня 2021 року, терміном дії до 31 серпня 2023 року (підстава 04/13-навчання), скасована 18 вересня 2024 року у зв`язку із закінченням останнім навчання, при цьому останній ухилився від виїзду з України, а із відповідною заявою про надання йому посвідки на тимчасове проживання на підставі 04/14 він до відповідних органів міграційної служби не звертався, а відтак не отримав посвідку на тимчасове проживання, а встановлений законодавством строк перебування на території України без оформлення візи (не більше як 90 днів протягом 180 днів) закінчився, то у позивача ОСОБА_7 відсутні передбачені законом підстави для законного подальшого перебування на території України.

Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, порушення законодавства України є недопустимим.

Факт перебування позивача у шлюбі з громадянкою України не свідчить про відсутність підстав для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Крім того, слід звернути увагу, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після виконання вимог законодавства щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї на територію України.

Введення воєнного стану в Україні не припиняє обов`язку іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, дотримуватись правил перебування в Україні та обов`язку виїхати з території України після закінчення відповідного терміну перебування.

З численних відповідей ДМС України вбачається, що громадянин Туркменістану ОСОБА_2 , 20 листопада 1984 року, з заявою про надання дозволу на імміграцію не звертався; рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію не приймалось; рішення про скасування дозволу на імміграцію не приймалось; дозвіл на імміграцію не надавався; з заявою про документування посвідкою на постійне проживання не звертався; рішення про оформлення (про відмову в оформленні), видачу (відмову в видачі), обмін, скасування, вилучення, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання не приймалося; посвідкою на постійне проживання не документований; із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався. Інформація щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутня (а. с. 64, 67, 70-71, 74).

Враховуючи викладене суд констатує, що обставин, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_2 як на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, так і на теперішній час, є таким, що на законних підставах перебуває на території України, судом під час розгляду справи не встановлено.

Отже, відповідач Відділу № 6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в даному випадку діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством і підзаконними нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, суд вважає позов необґрунтованим та недоведеним належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак доходить переконливого висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Відділу № 6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24 вересня 2024 року щодо громадянина Туркменістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи позивача, наведені ним в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, не відноситься до предмета спору, і є явно необґрунтованими.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно вимог до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 19, 20, 72, 77, 96, 229, 242-246, 262, 288 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.І. Приваліхіна