Справа № 320/5656/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2025-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року справа №320/5656/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії,

Зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у видачі ОСОБА_1 посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби», викладену в листі № 05/8980 від 07.08.2024.;

- зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби».

Процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити одноособово суддею Вісьтак М. Я., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.02.2025 року ухвалено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-медичної експертизи відмовити.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач зазначає, що її син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був призваний 21.05.2022 на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_4 та проходив службу на посаді помічника начальника служби тилу у військовій частині НОМЕР_3 . У позовній заяві вказано, що 17.07.2023 стало відомо про факт смерті ОСОБА_2 , яка настала під час його безпосередньої участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в умовах воєнної агресії рф проти України, у період з 11.07.2023 по 17.07.2023, під час перебування в населених пунктах Лиман, Коровій Яр Краматорського району Донецької області. ОСОБА_1 у встановленому порядку звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою отримання посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до Порядку № 379 (видачі посвідчень членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби). Проте, як вказує позивач, листом № 05/8980 від 07.08.2024 було відмовлено у видачі відповідного посвідчення, посилаючись на результати судово-токсикологічної експертизи, відповідно до яких в сечі тіла ОСОБА_2 було виявлено етиловий спирт у концентрації 1,1 ‰. Разом із цим, згідно з матеріалами службового розслідування, було встановлено наступні обставини смерті: 17.07.2023 о 05:30 начальник речової служби тилу логістики військової частини НОМЕР_3 , молодший лейтенант ОСОБА_3 , отримав повідомлення від начальника складу речового майна батальйону матеріально-технічного забезпечення роти матеріального забезпечення ОСОБА_4 про те, що під час патрулювання на території речового складу було виявлено тіло ОСОБА_2 без ознак життя. Відповідно до висновку медичних експертів, причиною смерті стала гостра серцева недостатність, викликана кардіоміопатією, тобто загальне (природне) захворювання. Позивач вказує, що смерть настала під час виконання ОСОБА_2 службових обов`язків у зоні бойових дій, у період його безпосередньої участі в заходах, пов`язаних із обороною України. У зв`язку з цим, відмова у видачі посвідчення ОСОБА_1 вважає є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, а також вказує, що факт виявлення в сечі етилового спирту не є беззаперечним доказом стану алкогольного сп`яніння, тим більше - за відсутності встановлення причинно-наслідкового зв`язку між цим фактом та настанням смерті. З огляду на викладене, позивач просить визнати дії відповідача протиправними та зобов`язати його видати посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби.

Правова позиція відповідача.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.

Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.

У матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, що свідчить про отримання відповідачем 17.02.2025 року копії ухвали суду про відкриття провадження, у його електронний кабінет.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України , у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

На підставі письмових доказів, поданих позивачем, суд встановив наступне.

Родинні зв`язки сина позивача та загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , у якому вказано, що громадянин ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 195, батьком вказаний - ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_1 .

Копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 стверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 помер, місцем смерті вказане с. Піски-Радьківські, Ізюмського р-ну, Харківської обл., актовий запис № 13022.

Відповідно до копії сповіщення № 30 від 18.07.2023 вказано, що гр. ОСОБА_1 було сповіщено про те, що її син помічник начальника служби тилу логістики, старший лейтенант ОСОБА_2 помер під час виконання службових обов`язків близько 05 год. 30 хв. 17.07.2023 року за місцем дислокації у с. Піски-Радьківські, Ізюмського р-ну, Харківської обл.

Судом встановлено, що у матеріалах справи містяться наступні документи відносно загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , а саме: копія Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 29.01.2023 № 13, яким стверджується, що ОСОБА_2 був зарахований до списків особового складу з 29.01.2023 року.

Окрім цього містяться довідки (№ 2155, 2156)про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, згідно яких старший лейтенант ОСОБА_2 дійсно у період з 11.07.2023 по 17.07.2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Краматорському районі Донецької області населених пунктах Лиман, Коровій Яр.

Копією донесення про загибель (смерть) від 19.09.2023 № 10912 вказано, що старший лейтенант ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 на території пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_3 в АДРЕСА_3 внаслідок загального захворювання. Зокрема вказано, що смерть не пов?язана з виконанням обов? язків військової служби. Похований на сільському кладовищі в с. Варівськ Кропивнянського старостинського округу Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області 25 липня 2023 року.

Відповідно до Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 13.02.2024 № 44 зазначено, що ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу та зі всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_3 з 18.07.2023. Окрім цього вказано виплатити членам сім`ї померлого одноразову допомогу на поховання відповідно до законодавства; виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань згідно з наказом МОУ №260 від 07.06.2018 за 2023 рік у сумі 28?088,63 грн; виплатити щомісячну премію за особистий внесок у результати служби за період з 01.07.2023 по 17.07.2023 у розмірі 523% посадового окладу відповідно до постанови КМУ №704 від 30.08.2017 (зі змінами); виплатити надбавку за особливості проходження служби за той же період у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням звання і вислуги років.

Так, 19.07.2023 Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_3 Про призначення службових розслідувань наказано провести спеціальне розслідування з метою уточнення причин та умов, що призвели до смерті військовослужбовця ОСОБА_2 .

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 09.09.2023 № 355 Про результати спеціального розслідування, вказано, що смерть старшого лейтенанта ОСОБА_2 настала внаслідок загального захворювання: гострий розлад кровообігу, кардіоміопатія, вказано, що смерть старшого лейтенанта ОСОБА_2 такою, що не пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

Зокрема, безпосередньо в Акті проведення спеціального розслідування за фактом смерті зазначено, що 17 липня 2023 року близько 4:40 на території речового складу військової частини НОМЕР_3 було виявлено тіло старшого лейтенанта ОСОБА_2 без ознак життя. На місце події прибули представники командування, поліції та медичної служби. Ознак насильницької смерті не виявлено. За результатами судово-медичної експертизи (висновок експерта №10-12/1892-Дм/23), причиною смерті стало загальне захворювання - гострий розлад кровообігу, кардіоміопатія. Службовим розслідуванням встановлено, що смерть сталася під час проходження військової служби, однак визнана такою, що не пов`язана з виконанням обов`язків. За час служби ОСОБА_2 характеризувався позитивно, був дисциплінованим, професійно підготовленим та користувався авторитетом у колективі.

Окрім цього, судом встановлено, що з матеріалів вбачається Витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії, на підставі протоколу № 13 від 02.01.2024, зокрема у якому вказано, що захворювання ОСОБА_2 - "Гострий розлад кровообігу. Кардіоміопатія", яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджено медичними та військово обліковими документами, свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть, актом службового розслідування, захворювання, яке призвело до смерті та причина смерті - так, пов`язані з проходженням військової служби.

Позивач 21.11.2023 на адресу військової частини НОМЕР_3 надіслала запит про надання інформації за фактом загибелі військовослужбовця, у якому зокрема просила надати витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу) також витяг з особової справи про склад сім?ї військовослужбовця ОСОБА_2 , (акт службового розслідування або довідку про обставини смерті) із зазначенням причин та обставин загибелі (смерті) військовослужбовця ОСОБА_2 , та даних що смерть не пов?язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп?яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства.

Запитом від 21.11.2023 до військової частини НОМЕР_3 підтверджується, що позивач також просила надати копії лікарського свідоцтва про смерть, виданого замість попереднього (із зазначенням причин смерті ОСОБА_2 ) та висновку судово-медичної експертизи щодо встановлення причин смерті ОСОБА_2 .

Згідно з відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.08.2024 № 08/8980 вказано, що при судово-токсикологічній експертизі м?язу стегна, крові та сечі трупа ОСОБА_2 в сечі виявлений етиловий спирт в кількості 1,10%. Таким чином, представник ІНФОРМАЦІЯ_1 вказує, що для видачі позивачу посвідчення «Члена сім?ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження служби» немає.

Також судом встановлено, що у матеріалах справи міститься відповідь на запит позивача від Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 15.12.2023, також вбачається копія постанови про закриття кримінального провадження від 28.07.2023, згідно якої кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, міститься висновок експерта № 10-12/1892-Дм/23, копія доповіді про смерть ОСОБА_2 , копії бланків отримання пояснення, копія лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 № 10-12/1892-Дм/23, копія службової характеристики від 14.08.2023, копія медичної характеристики відносно загиблого військовослужбовця.

Застосоване законодавство та висновки суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону №2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно зі ст. 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Статтею 10 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) визначено, що до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: - утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону №2011-XII особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма і порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 28.05.1993 затверджено Постанову №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» (надалі - Постанова №379, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Суд зазначає, що вищенаведеною Постановою №379 встановлено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Пунктом 2 Порядку №379 визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до п. 3 Порядку №379 підставою для видачі посвідчення є:

- витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу;

- свідоцтво про смерть військовослужбовця або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім;

- документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузія, каліцтво) тощо), який підтверджує, що військовослужбовець загинув (помер) не внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або що загибель (смерть) сталася не внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;

- постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти).

Пунктом 5 цього Порядку №379 встановлено, що для отримання посвідчення особа із числа зазначених у пункті 4 цього Порядку (далі - заявник) звертається особисто або через свого представника із заявою (в довільній формі) до територіального центру комплектування та соціальної підтримки - про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця Збройних Сил або Держспецтрансслужби, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

З аналізу вищевикладеного слідує, що в разі смерті військовослужбовця під час проходження військової служби, члени сімей військовослужбовців мають право на пільги, гарантії та компенсації, а також на отримання посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців.

При цьому Постанова № 379 не мала розширеного тлумачення підстав, як для видання, так і відмови у видачі посвідчення, окрім як загибелі (смерті) чи пропажі безвісти під час проходження військової служби військовослужбовця.

Таким чином, визначальним було проходження військовослужбовцем військової служби та настання в даний проміжок часу відповідної події, як то загибелі (смерті) чи пропажі безвісти.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, листом № 05/8980 від 07.08.2024 відповідач повідомив, що підстав для видачі посвідчення «Члена сім?ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби» немає. Відмова відповідача у видачі посвідчення обґрунтована наступним. Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження. Пунктом 11 Порядку 379 передбачено, що посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. Зокрема, зазначено, що при судово-токсикологічній експертизі м?язу стегна, крові та сечі трупа ОСОБА_2 , у сечі останнього виявлений етиловий спирт в кількості 1,1 %.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Акту проведення спеціального розслідування за фактом смерті зазначено, що 17 липня 2023 року близько 4:40 на території речового складу військової частини НОМЕР_3 було виявлено тіло старшого лейтенанта ОСОБА_2 без ознак життя. На місце події прибули представники командування, поліції та медичної служби. Ознак насильницької смерті не виявлено. За результатами судово-медичної експертизи, причиною смерті стало загальне захворювання - гострий розлад кровообігу, кардіоміопатія. Службовим розслідуванням встановлено, що смерть сталася під час проходження військової служби, однак визнана такою, що не пов`язана з виконанням обов`язків. За час служби ОСОБА_2 характеризувався позитивно, був дисциплінованим, професійно підготовленим та користувався авторитетом у колективі.

Окрім цього, як зазначалось, судом встановлено, що з матеріалів вбачається Витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії, на підставі протоколу № 13 від 02.01.2024, зокрема у якому вказано, що захворювання ОСОБА_2 - "Гострий розлад кровообігу. Кардіоміопатія", яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджено медичними та військово обліковими документами, свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть, актом службового розслідування, захворювання, яке призвело до смерті та причина смерті - так, пов`язані з проходженням військової служби.

Оцінюючи долучені до матеріалів справи документи, суд враховує, що ОСОБА_1 є матірю військовослужбовця ОСОБА_2 , та згідно з сповіщенням сім`ї № 30 від 18.07.2023 вказано, що помічник начальника служби тилу логістики, старший лейтенант ОСОБА_2 помер під час виконання службових обов`язків близько 05 год. 30 хв. 17.07.2023 року за місцем дислокації у с. Піски-Радьківські, Ізюмського р-ну, Харківської обл.

Суд зазначає, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 10-12/1892-Дм/23 (розпочата 18.07.2023, закінчена 18.08.2023), етиловий спирт виявлено лише в сечі; в інших органах, зокрема в крові, він відсутній.

Відповідно до вимог законодавства, смерть мала настати саме внаслідок дій, вчинених у такому стані. Отже, сам факт перебування особи у стані сп`яніння не є достатньою підставою для відмови, якщо відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями у стані сп`яніння та настанням смерті.

Таким чином, норми законодавства передбачають застосування обмеження у двох випадках:

алкоголь є безпосередньою причиною смерті;

алкоголь обумовлює вчинення дій, які призвели до смерті.

Тільки в зазначених випадках може встановлюватися причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння та смертю особи.

У даному ж випадку такий зв`язок відсутній.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову відповідача у видачі посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, викладену у листі від 07.08.2024 № 05/8980.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби», суд зазначає наступне.

Так, за Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З цього приводу суд зазначає, що Верховним Судом сформована стала позиція щодо обсягу дискреції суб`єкта владних повноважень та визначення судами ефективного способу захисту порушеного/оспореного права.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018, 03.04.2018, 12.04.2018, 21.06.2018, 14.08.2018, 17.10.2019, 12.08.2020, 30.03.2021, 27.09.2021, 22.09.2022, (справи №№ 361/7567/15-а, 569/16681/16-а, 826/8803/15, 274/1717/17, 820/5134/17, 826/521/16, 826/9181/16, 400/1825/20, 380/8727/20, 380/12913/21), відповідно дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постановах Верховного Суду від 10.09.2020, 27.09.2021 (справа №№ 806/965/17, 380/8727/20, відповідно) якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо застосування вказаних норм процесуального права, Верховним Судом висловлена правова позиція, суть якої зводиться до того, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача можливе, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом (постанови від 14.08.2018 у справі №820/5134/17, від 28.02.2020 у справі №806/3304/18, від 16.11.2020 у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021 у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі №480/4737/19).

Окрім цього, Верховний Суд у постановах від 23.12.2021, 08.02.2022 (справи №№ 480/4737/19, 160/6762/21, відповідно) сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Узагальнюючи наведені доводи, Верховним Судом у постанові від 25.10.2022 у справі № 200/13288/21 вказано: «виходячи з аналізу частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, для отримання захисту прав (свобод, інтересів) особи у порядку адміністративного судочинства необхідно встановити факт порушення суб`єктом владних повноважень певних прав у сфері публічно-правових відносин;

виходячи з аналізу частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто, особа яка звертається до суду з адміністративним позовом самостійно визначає предмет спору, підстави позову та способи захисту порушених прав;

виходячи з аналізу частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тобто, адміністративний суд розглядає спір в межах предмету спору та визначеного позивачем способу захисту. Водночас, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, то для повного, належного та ефективного захисту порушеного права позивача, суд може вийти за межі заявлених позовних вимог та обрати інший спосіб захисту порушеного права.

виходячи з аналізу частин першої, четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково, у тому числі, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Водночас, якщо під час розгляду справи суд не встановить факту порушення суб`єктом владних повноважень прав (свобод чи інтересів) позивача, то приймає рішення про відмову у задоволенні позову;

оскільки суд, виходячи з положень частини першої статті 124 Конституції України, виконує виключно функцію правосуддя і є органом судової гілки влади, то не має право перебирати на себе повноваження, виконання яких покладено на органи виконавчої влади, до якої відноситься і відповідач у цій справі.»

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні письмові докази у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та оцінивши їх у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає задоволенню у повному обсязі, а саме:

- визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у видачі ОСОБА_1 посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби», що викладена в листі № 05/8980 від 07.08.2024;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 зазначене посвідчення.

Судові витрати по справі.

Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначені правила розподілу судових витрат.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № ПН 4605829 від 31.01.2025 року, копія якої долучена до матеріалів справи.

Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі наведеного та керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у видачі ОСОБА_1 посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби», викладену в листі № 05/8980 від 07.08.2024.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби».

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.