Справа № 200/8094/24
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року справа №200/8094/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, адвоката Уханенко Лариси Данилівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі № 200/8094/24 (головуючий суддя у І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 05 від 03.09.2024 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати відповідача призначити з 27.08.2024 пенсію відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058 з розрахунку страхового стажу 31 рік 8 місяців 14 днів.

В обґрунтування позову зазначив, що 27.08.2024 звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення дострокової пенсії за віком, як учаснику бойових дій відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058.

Рішенням відповідача № 05 від 03.09.2024 відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

Рішення є протиправним та таким, що порушує право позивача на соціальний захист та пенсійне забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 05 від 03.09.2024.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 серпня 2024 року про призначення пенсії відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058, зарахувавши до страхового стажу позивача періоди служби з 27 квітня 2022 року по 09 листопада 2022 року, з 13 листопада 2022 року по 15 листопада 2022 року, з 23 лютого 2023 року по 24 лютого 2023 року, з 08 березня 2023 року по 12 травня 2023 року, з 21 травня 2023 року по 24 липня 2023 року, з 28 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року, з 15 грудня 2023 року по 16 березня 2024 року, з 22 березня 2024 року по 16 квітня 2024 року, з 13 травня 2024 року по 26 червня 2024 року, на пільгових умовах - один місяць служби за три, зарахувати до страхового стажу позивача період позбавлення особистої свободи з 26.01.2016 року по 27.12.2017 року, період здійснення підприємницької діяльності з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, період з 01 червня 2024 по 27 серпня 2024 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

На підставі наданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу, страховий стаж позивача на момент звернення складав 20 років 09 місяців 00 днів (при необхідних 25 роках).

До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.06.2024 по 27.08.2024, оскільки згідно з довідкою ОК-5 від 27.08.2024, яку додано до заяви про призначення пенсії від 27.08.2024, станом на день подання заяви внески сплачені по 31.05.2024. Страховий стаж за результатом розгляду заяви від 27.08.2024 та доданих до неї документів зараховано по 31.05.2024.

Зарахування періодів проходження військової служби в особливий період із розрахунку один місяць за три місяці при призначенні пенсій за віком не передбачено діючим законодавством при призначенні пенсій відповідно до Закону № 1058.

Відповідно до п. 2.3 Положення від 14.08.2014 № 530, при обчисленні вислуги років для призначення пенсій (крім пенсій, які призначаються з урахуванням страхового стажу) окремі періоди служби військовослужбовців зараховуються на пільгових умовах, у тому числі один місяць служби за три місяці в період участі в бойових діях у воєнний час та інше.

Водночас, відповідно до п. 1.1 Положення визначається порядок обчислення вислуги років (загального страхового стажу) для призначення пенсій за вислугу років особам, звільненим з військової служби, відповідно до статті 17-1 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.

Враховуючи зазначене, періоди проходження військової служби зараховано до страхового стажу позивача в одинарному розмірі.

Період підприємницької діяльності з 01.01.2021 по 01.01.2022 не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків у цей період.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник позивача звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови, ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги представника позивача.

Відповідно до абз. 11 ч. 6 ст. 20 Закону № 1058 за час позбавлення особи особистої свободи та протягом шести місяців після її звільнення сплата страхових внесків здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Оскільки за період полону та шість місяців після звільнення особа, щодо якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України є застрахованою і страхові внески за цей період сплачуються державою, тому цей час повинен бути повністю зарахований до страхового стажу.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат на правову допомогу в розмірі 3550 грн в зв`язку з ненаданням розрахунку детального опису робіт, виконаних адвокатом. Проте, зазначена сума є фіксованим розміром гонорару, сплаченого позивачем згідно договору про надання правничої допомоги, тому не залежить від обсягу робіт і не підлягає розрахунку.

Також представник позивача просив стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, суд надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційних скарг відповідача та представника позивача.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП Діловодство спеціалізованого суду.

Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему Електронний суд матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.

Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі Електронний суд.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, розглядаючи апеляційні скарги в межах викладених доводів, встановив наступне.

Встановлені обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , що видане Військовою частиною НОМЕР_3 22 вересня 2023 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни -учасників бойових дій.

Довідка від 07 березня 2022 року № 353 підтверджує перебування прапорщика ОСОБА_1 на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_4 з 25 лютого 2022 року по 07 березня 2022 року.

Довідкою від 29 жовтня 2023 року № 1556/885, що видана Військовою частиною НОМЕР_4 , підтверджується факт участі штаб-сержанта ОСОБА_1 в період з 27 квітня 2022 року по 09 листопада 2022 року; з 13 листопада 2022 року по 15 листопада 2023 року; з 23 лютого 2023 року по 24 лютого 2023 року; з 08 березня 2023 року по 12 травня 2023 року; з 12 травня 2023 року по 24 липня 2023 року та з 28 липня 2023 року по 29 жовтня 2023 року (дата видачі цієї довідки) участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Відповідно до виписки з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України за підписом директора Українського національного центру розбудови миру № 06-08/9909 від 03 липня 2024 року підтверджено, що позивача визнано особою позбавленої особистої свободи. Дата початку строку позбавлення особи особистої свободи 26 січня 2016 року. Дата звільнення 27 грудня 2017 року.

Листом від 15 липня 2024 року № 33/7-4-4882-в Штабу Антитерористичного центру при службі безпеки України позивача повідомлено, що за наявними Об`єднаному центрі даними громадянин України ОСОБА_1 26 січня 2016 року захоплений представниками незаконних збройних формувань окупаційної влади та незаконно утримувався в Донецькій області. З результатами реалізації Об`єднаним центром відповідних заходів 27 грудня 2017 року громадянина ОСОБА_1 звільнено з місць несвободи та повернуто на підконтрольну Уряду України територію.

Аналогічну інформацію викладену у листі від 15 липня 2024 року № 33/7-4-4882-в Штабу Антитерористичного центру при службі безпеки України містив також і лист від 09 січня 2018 року Ч-27.

Відповідно до Виписки з єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, ОСОБА_1 - визнано особою позбавленою особистої свободи з 26 січня 2016 року по 27 грудня 2017 року.

Довідкою від 01 серпня 2024 року № 1556/3772, що видана Військовою частиною НОМЕР_4 підтверджено факт безпосередньої участі особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України штаб-сержанта ОСОБА_1 в наступні періоди: з 27 квітня 2022 року по 09 листопада 2022 року; з 13 листопада 2022 року по 15 листопада 2022 року; з 23 лютого 2023 року по 24 лютого 2023 року; з 08 березня 2023 року по 12 травня 2023 року; з 21 травня 2023 року по 24 липня 2023 року; з 28 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року; з 15 грудня 2023 року по 16 березня 2024 року; з 22 березня 2024 року по 16 квітня 2024 року; з 13 травня 2024 року по 26 червня 2024 року.

У довідці від 11 серпня 2024 року № 666 Військової частини НОМЕР_5 підтверджено перебування Штаб-сержанта ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_5 АДРЕСА_1 .

27.08.2024 позивач звернувся до Відділу обслуговування громадян № 1 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому дострокової пенсії за віком, як учаснику бойових дій відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058.

Згідно розписки повідомлення ОСОБА_1 до заяви додав: військовий квиток НОМЕР_6 , довідку від 30.07.2024 про відкритий рахунок в банку, ІНН код, документи, що підтверджують особливий статус особи УБД № 257623, № 353, № 33/8-ч-27, № 33/7-4-4882-в, № 06-08/9909, інші документи № 1556/3772, № 1556/885, № 1556/3772, № 666 від 11.08.2024, пам`ятку пенсіонера, паспорт, НОМЕР_2 , трудову книжку НОМЕР_7 , анкету опитування 27.08.2024, диплом НОМЕР_8 .

За принципом екстериторіальності заява позивача від 27 вересня 2024 року розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області від 03 вересня 2024 року № 05 позивачу відмовлено в призначенні пенсії як учаснику бойових дій.

В рішенні зазначено, що необхідний вік становить 55 років. Вік заявника 56 років 02 місяці.

Необхідний страховий стаж становить 25 років. Страховий стаж заявника становить 20 років 09 місяців 00 днів.

Вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком позивачу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

Згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) за період роботи позивача з червня 2024 року по вересень 2024 року страхові внески сплачено в повному обсязі.

За період з 01 січня 2021 року по 01 січня 2022 року наявні відомості про нарахування доходу з січня 2021 року по грудень 2021 року, за січень 2022 року такі відомості відсутні.

Періоди з 25 лютого 2022 року по 31 липня 2024 року у відомостях по спеціальному стажу містять код підстави для обліку спецстажу ПСД003Г1.

Відповідно до розрахунку стажу позивача РС-право до страхового стажу позивача не зараховано:

- період з 01 червня 2024 року по 27 серпня 2024 року,

- період перебування у заручниках з 26 січня 2016 року по 27 грудня 2017 року

- період підприємницької діяльності з 01 січня 2021 року по 01 січня 2022 року.

Періоди виконання позивачем бойових завдань з 27 квітня 2022 року по 09 листопада 2022 року, з 13 листопада 2022 року по 15 листопада 2022 року, з 23 лютого 2023 року по 24 лютого 2023 року, з 08 березня 2023 року по 12 травня 2023 року, з 21 травня 2023 року по 24 липня 2023 року, з 28 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року, з 15 грудня 2023 року по 16 березня 2024 року, з 22 березня 2024 року по 16 квітня 2024 року, з 13 травня 2024 року по 26 червня 2024 року зараховані позивачу без врахування кратності в одинарному розмірі.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що статтею 57 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено пільги щодо обчислення стажу за час перебування у складі діючої армії. Норма є бланкетною, оскільки передбачає пільговий прядок обчислення страхового стажу, а щодо порядку його обчислення відсилає до іншого нормативно правового акту, яким є Положення № 530 і яке передбачає зарахування часу проходження служби, упродовж якого особа брала участь у бойових діях у воєнний час, - один місяць служби за три. Тому час проходження служби позивачем в особливий період в який позивач безпосередньо брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 27.04.2022 по 09.11.2022; 13.11.2022 по 15.11.2022; 23.02.2023 по 24.02.2023; 08.03.2023 по 12.05.2023; 21.05.2023 по 24.07.2023; 28.07.2023 по 07.12.2023; 15.12.2023 по 16.03.2024; 22.03.2024 по 16.04.2024; 13.05.2024 по 26.06.2024 повинен зараховуватися на пільгових умовах (один місяць за три) як участь у бойових діях у воєнний час.

Оскільки відповідно до Закону України № 2010 та Закону України № 1058 до страхового стажу особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зараховується фактичний строк позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, тому відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період позбавлення особистої свободи з 26.01.2016 по 27.12.2017.

Оскільки відповідальність за сплату страхових внесків несуть роботодавці найманих працівників, тому несплата страхових внесків таким роботодавцем не може позбавляти працівників права на врахування періодів, за які не сплачені страхові внески, до страхового стажу. Тому, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 01 червня 2024 року по 27 серпня 2024, та з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, тобто періодів, за які відсутні відомості про сплату страхових внесків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 11 Закону України № 2010 та ст. 24 Закону України № 1058 до страхового стажу особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зараховується фактичний строк позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Законодавчими нормами не передбачено застосування кратності один к трьом за цей період, як і не передбачено зарахування шести місяців після звільнення до страхового стажу особи.

Відмовляючи у стягненні на користь позивача витрат на правову допомогу суд виходив з того, що представником позивача не надано розрахунку щодо детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На підставі абзацу 1 частини першої статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 24 Закону № 1058 для осіб, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, період позбавлення особистої свободи зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі частини третьої статті 24 Закону № 1058 якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

На підставі абзацу 3 частини четвертої статті 24 Закону № 1058 пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Відповідно до частини шостої статті 20 Закону № 1058 страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Згідно з частиною дванадцятої статті 20 Закону № 1058 страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Статтею 106 Закону України № 1058 передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Відповідно до статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно із частинами одинадцятою та дванадцятою статті 9 Закону № 2464 у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці (…), які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (…), особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6 (…), - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Згідно з пунктом 3 розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону № 1058 зарахування періодів служби до страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам начальницького і рядового складу за період з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей від 26.01.2022 № 2010 (далі Закон № 2010) визначено основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 2010 за особою, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зберігається місце роботи (посада) протягом усього періоду позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також протягом шести місяців з дня звільнення, у разі проходження такою особою заходів з медичної, реабілітаційної, у тому числі психологічної, допомоги, санаторно-курортного лікування, інших відновлювальних (постізоляційних, реінтеграційних) заходів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 2010 до страхового стажу особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зараховується фактичний строк позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Оцінка суду.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду здійснення підприємницької діяльності з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, періоду з 01 червня 2024 по 27 серпня 2024 року.

З огляду на положення статті 24 Закону № 1058 законодавцем визначено дві обов`язкові умови для включення стажу роботи особи до страхового стажу, а саме:

1) особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню;

2) сплата страхових внесків у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як вказано у частині другій статті 24 Закону № 1058, даними, за якими територіальними органами Пенсійного фонду України обчислюється страховий внесок, зокрема й щодо сплати страхових внесків, є дані, що містяться в системі персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Таким чином, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від його фінансового стану.

Як свідчать матеріали справи (форма ОК-5) в період з 01.01.2021 по 31.12.2021 позивач здійснював підприємницьку діяльність, а в період з 01 червня 2024 по 27 серпня 2024 року проходив військову службу у військовій частині. В період з 01.01.2021 по 31.12.2021 позивачем сплачені страхові внески, також в реєстрі наявні відомості про сплату військовою частиною за період з 01.06.2024 по 27.08.2024 страхових внесків.

Є безпідставними доводи відповідача, що не зарахування до страхового стажу позивача періоду з 01.06.2024 по 27.08.2024 відбулося в зв`язку з несплатою військовою частиною страхових внесків у цей період, оскільки довідка ОК-5 свідчить про сплату у зазначений період страхових внесків.

Крім того, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, а також не внесення відомостей по спеціальному стажу не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, та є сталою і незмінною.

Таким чином, особа, навіть в разі несплати підприємством страхових внесків, не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам, відсутність відомостей про сплату ним страхових внесків, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії особі періоду її роботи та не може бути підставою для відмови у врахуванні заробітної плати за спірні періоди.

Отже, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року та з 01 червня 2024 року по 27 серпня 2024.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду позбавлення особистої свободи з 26.01.2016 по 27.12.2017 суд зазначає наступне.

Законом № 1058 та Законом № 2010 передбачено, що до страхового стажу особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зараховується фактичний строк позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Наданими позивачем довідками підтверджено, що ОСОБА_1 визнано особою, позбавленою особистої свободи. Дата початку строку позбавлення особи особистої свободи 26 січня 2016 року. Дата звільнення 27 грудня 2017 року.

Таким чином, до страхового стажу позивача належить зарахувати фактичний строк позбавлення особистої свободи, тобто період з 26.01.2016 по 27.12.2017.

Є безпідставними доводи представника позивача, що до страхового стажу необхідно зарахувати час позбавлення особи особистої свободи та шість місяців після звільнення та кратність один к трьом, оскільки нормами Законів № 1058 та № 2010 чітко зазначено про зарахування до страхового стажу фактичного строку позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а абзацом 11 ч. 6 ст. 20 Закону № 1058 визначена необхідність сплати страхових внесків не тільки за період позбавлення особистої свободи, а ще протягом шести місяців після звільнення, а не зарахування цих шести місяців до страхового стажу особи.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів проходження служби в особливий період на пільгових умовах (один місяць за три), - суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідача зарахувати час проходження служби позивачем в особливий період з 27.04.2022 по 09.11.2022; 13.11.2022 по 15.11.2022; 23.02.2023 по 24.02.2023; 08.03.2023 по 12.05.2023; 21.05.2023 по 24.07.2023; 28.07.2023 по 07.12.2023; 15.12.2023 по 16.03.2024; 22.03.2024 по 16.04.2024; 13.05.2024 по 26.06.2024 на пільгових умовах - один місяць служби за три, виходив з приписів статті 57 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788 (далі Закон № 1788), якою передбачено, що час служби зараховується до стажу роботи на пільгових умовах, у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсії за вислугою років військовослужбовцям, та яка відсилає до іншого нормативно правового акту - Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014.

Цим Положенням (пункт 2.3. розділу ІІ) визначено, що час проходження служби, упродовж якого особа брала участь у бойових діях у воєнний час, зараховується на пільгових умовах - один місяць служби за три.

Проте, відповідно до абзацу 3 частини четвертої статті 24 Закону № 1058 пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Тобто, положення ст. 57 Закону № 1788 підлягають застосуванню тільки в разі визначення права особи на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Також суд першої інстанції не звернув уваги, що положення ст. 57 Закону № 1788 застосовуються при зарахуванні часу служби до стажу роботи на пільгових умовах, тобто при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058, а не про призначення пенсії на пільгових умовах (ст. 114 Закону № 1058) чи призначення пенсії за вислугу років, що свідчить про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів проходження ним служби в особливий період в пільговому обчисленні (один місяць служби за три).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції безпідставно визначив пенсійному органу обов`язок зарахувати до страхового стажу позивача час проходження служби в особливий період з 27.04.2022 по 09.11.2022; 13.11.2022 по 15.11.2022; 23.02.2023 по 24.02.2023; 08.03.2023 по 12.05.2023; 21.05.2023 по 24.07.2023; 28.07.2023 по 07.12.2023; 15.12.2023 по 16.03.2024; 22.03.2024 по 16.04.2024; 13.05.2024 по 26.06.2024 на пільгових умовах (один місяць за три).

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат по справі в розмірі 3500 грн суд зазначає наступне.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 3350 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача долучено до позовної заяви: договір про надання правничої допомоги від 18.09.2024, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 07.11.2024 серії АЕ № 1332220, квитанцію банку про сплату послуг від 23.09.2024 на суму 3550 грн.

Відповідно розділу 4 Договору про надання правової допомоги від 18.09.2024, визначено, що гонорар є формою винагороди за надання правничої допомоги. За правничу допомогу, передбачену в п. 1.1, 1.2 Договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар).

Розмір винагороди розраховується згідно визначених ставок, а саме: усна консультація з визначенням документів становить - 0,5 МПЗ (мінімальна заробітна плата), складання адвокатського запиту 0,25 МПЗ, участь у суді першої інстанції в одній справі 2 МПЗ + 0,5 МПЗ судодень, участь у суді першої інстанції (додатковій) пов`язаній справі 2 МПЗ + 0,5 МПЗ судодень, участь в апеляційному розгляді справі 2 МПЗ + 0,5 МПЗ судодень, участь в касаційному розгляді справі 3 МПЗ + 1,5 МПЗ судодень, розмір адвокатського гонорару за годину роботи - 0,25 МПЗ.

В договорі також визначено, що клієнт перераховує адвокату 3550 грн протягом 30 днів з моменту укладення договору на відповідний рахунок. Залишок суми гонорару розраховується відповідно до обсягу виконаної роботи/наданих послуг та сплачується протягом 5 днів з часу здійснення такого розрахунку.

Відповідач заперечував проти стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, вважав, що вимога щодо відшкодування відповідачем витрат на правничу допомогу є документально не підтвердженою та не співмірною з предметом спору.

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу, виходив з того, що представником позивача не надані документи щодо опису проведених робіт.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон №5076) представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 5076 визначено інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076 видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене суд вважає висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки вони не ґрунтуються на всебічно досліджених доказах, наявних в матеріалах справи, які підтверджують понесені позивачем витрати на правову допомогу.

Так, відповідно до розділу 4 Договору про надання правової допомоги від 18.09.2024 року, сторони Договору погодили, що гонорар є формою винагороди за надання правничої допомоги. За правничу допомогу, передбачену в п. 1.1, 1.2 Договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар).

Розмір винагороди розраховується згідно визначених ставок, а саме: усна консультація з визначенням документів становить - 0,5 МПЗ (мінімальна заробітна плата), складання адвокатського запиту 0,25 МПЗ, участь у суді першої інстанції в одній справі 2 МПЗ + 0,5 МПЗ судодень, участь у суді першої інстанції (додатковій) пов`язаній справі 2 МПЗ + 0,5 МПЗ судодень (…), розмір адвокатського гонорару за годину роботи - 0,25 МПЗ (…)

Клієнт перераховує адвокату 3550 грн протягом 30 днів з моменту укладення договору на відповідний рахунок (…).

Таким чином, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про судові витрати з додатками, відповідь на відзив відповідача на позовну заяву з додатками, всі копії документів завірені представником відповідача з дотриманням положень статті 94 КАС України, копія квитанції банку від 23.09.2024 підтверджує сплату Чулгою О.М. суми 3550 грн (призначення платежу: оплата за послуги за надання правової (правничої) допомоги).

Суд також враховує положення частини сьомої статті 134 КАС України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що витрати на оплату послуг адвоката позивача є непідтвердженими та неспівмірними з предметом спору.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 3550 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

З огляду на заперечення відповідача щодо співмірності судових витрат на правничу допомогу, враховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, суд дійшов висновку, що на наслідками розгляду справи в суді першої інстанції на користь позивача підлягали відшкодуванню витрати на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 1500 грн.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційних скарг, суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача на пільгових умовах (один місяць за три) періодів служби позивача в особливий період та в частині відмови в задоволенні про стягнення витрат на правничу допомогу з ухваленням в цій частині постанови про відмову в задоволенні зазначеної частини позовних вимог та про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції в іншій частині відсутні.

В суді апеляційної інстанції представником позивача заявлено клопотання про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу за підготовку та подання апеляційної скарги в розмірі 5000 грн.

В підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано акт прийому-передачі наданих послуг від 27.02.2025, відповідно до пункту 2 якого визначено: «підготовка апеляційної скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі № 200/8094/24, надіслання копії відповідачу та подача до суду черезх електронний суд 2,5 години х 0,25 мзд 5000 грн».

Також надано квитанцію банку від 03.03.2025, яка підтверджує сплату ОСОБА_1 суми 5000 грн (призначення платежу: оплата за надання правничої допомоги відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 27.02.2025).

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті (щодо співмірності) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано відзиву на апеляційну скаргу представника позивача, а також заперечень щодо співмірності судових витрат позивача, понесених ним в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Суд зауважує, що зменшення суми судових витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат зі складністю справи, обсягом та часом виконання робіт.

Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд надає оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на вищевикладене, враховуючи принцип пропорційності, зважаючи на те, що позовні вимоги та апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, адвоката Уханенко Лариси Данилівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі №200/8094/24 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі № 200/8094/24 скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 , в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів служби з 27 квітня 2022 року по 09 листопада 2022 року, з 13 листопада 2022 року по 15 листопада 2022 року, з 23 лютого 2023 року по 24 лютого 2023 року, з 08 березня 2023 року по 12 травня 2023 року, з 21 травня 2023 року по 24 липня 2023 року, з 28 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року, з 15 грудня 2023 року по 16 березня 2024 року, з 22 березня 2024 року по 16 квітня 2024 року, з 13 травня 2024 року по 26 червня 2024 року, на пільгових умовах - один місяць служби за три.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів служби з 27 квітня 2022 року по 09 листопада 2022 року, з 13 листопада 2022 року по 15 листопада 2022 року, з 23 лютого 2023 року по 24 лютого 2023 року, з 08 березня 2023 року по 12 травня 2023 року, з 21 травня 2023 року по 24 липня 2023 року, з 28 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року, з 15 грудня 2023 року по 16 березня 2024 року, з 22 березня 2024 року по 16 квітня 2024 року, з 13 травня 2024 року по 26 червня 2024 року, на пільгових умовах - один місяць служби за три відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі № 200/8094/24 залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 26 травня 2025 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 травня 2025 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв