Справа № 640/32519/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі відповідач), третя особа: голова Миколаївської обласної ради Замазєєва Ганна Володимирівна, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати припис Національного агентства з питань запобігання корупції № 23-09/108-21 від 27.10.2021 про усунення порушень Закону України «Про запобігання корупції».
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність правового акту відповідача, що є предметом оскарження. Позивач зазначає, що відповідач порушив процедуру перевірки обставин порушення, а також притягнув позивача до відповідальності згідно нерелевантної норми права, в той час як позивачем порушень законодавства не допущено. Окрім цього, позивач звертає увагу на форму припису та його зобов`язуючої частини.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено, зупинено дію припису Національного агентства з питань запобігання корупції №23-09/108-21 від 27.10.2021.
В подальшому вказана ухвала скасована постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2023 року, в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
07 грудня 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що позивач вчинив діяння, за яке передбачена відповідальність, що і була застосована приписом, при цьому відсутні порушення процедури прийняття припису, а доводи позивача щодо початку відліку спірного строку вважає нерелевантними. Наводить приклади судової практики.
16 грудня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач повторює доводи позовної заяви.
В зв`язку з реалізацією положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дана адміністративна справа 10 лютого 2025 року надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, призначено до розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано пояснення у справі.
03 березня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та повторює доводи раніше поданого відзиву.
07 березня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Миколаївської обласної ради надійшли витребувані пояснення. Зазначає, що позивача звільнено з посади з 08.03.2023 року на підставі спірного припису. Про вступ у справу в статусі третьої особи не заявляє, залишивши це питання на розсуд суду.
Підстав для заміни учасників справи не встановлено.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Суд зауважує, що дана справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду в 2025 році, позивач понад два роки не є службовою особою, згядно розпорядження від 08.03.2023 року №14-рк про дострокове припинення повноважень та звільнення ОСОБА_1 , при цьому ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України не відносить справи даної категорії до тих, які можуть бути розглянуті виключно за правилами загального позовного провадження. Клопотання про зміну форми судочинства до суду не надходили, водночас за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням Миколаївської обласної ради від 09.12.2020 року №4 обрано ОСОБА_2 головою Миколаївської обласної ради.

Відповідно до рішення Миколаївської обласної ради від 09.12.2020 року №6 позивача обрано першим заступником голови Миколаївської обласної ради восьмого скликання.

Згідно розпорядження ОСОБА_2 від 10.12.2020 року №34-рк вона приступила до виконання обов`язків голови Миколаївської обласної ради з 10.12.2020 року.

В матеріалах справи наявна копія консультаційного висновку спеціаліста від 21.12.2020 року щодо позивача.

22 грудня 2020 року позивачем надано згоду на виконання обов`язків заступника обласної ради з 23.12.2020 року.

Згідно розпорядження голови Миколаївської обласної ради від 22.12.2020 року №42-рк вирішено вважати 23.12.2020 року початком виконання позивачем обов`язків першого заступника голови Миколаївської обласної ради восьмого скликання.

23 грудня 2020 року позивачем надано згоду на проведення спеціальної перевірки за відповідною посадою.

28 січня 2021 року уповноваженою особою Миколаївської обласної ради складено довідку про результати спеціальної перевірки щодо позивача.

Листом від 30.03.2021 року №719-10-05-21 третя особа направила відповідачу відомості та матеріали спеціальних перевірок, проведених у період 2020-2021 років (в т.ч. щодо позивача).

31 серпня 2021 року відповідач направив третій особи запит №23-04/64877-21 щодо надання позивачем пояснень в зв`язку з пропуском строку надання згоди на проходження спеціальної перевірки, а також щодо порушення строку направлення запитів для проведення спеціальної перевірки

В матеріалах справи наявні пояснення позивача, що адресовані відповідачу, з питань порушення строку надання згоди на порушення спеціальної перевірки. Пояснення відтворюють підстави позову в даній справі. Ці пояснення надані і відповідачем, що свідчить про їх наявність у нього.

Листом від 16.09.2021 року №2141-10-05-21 третя особа повідомила, що приступила до виконання обов`язків 10.12.2020 року, а запити направлені 14.12.2020 року, тобто не пізніше ніж на третій робочий день.

27 жовтня 2021 року відповідачем направлено голові Миколаївської обласної ради припис про усунення порушень Закону України «Про запобігання корупції» №23-09/108-21 (далі Припис), в якому наявна вимога забезпечити усунення порушень вимог абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону шляхом припинення повноважень позивача та звільнення його із відповідної посади без прийняття рішення Ради.

Вважаючи Припис протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що виклад нормативно-правового регулювання здійснюється в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин.

Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування регулює Закон України від 07.06.2001 року №2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі Закон №2493-III).

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону №2493-III прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється на посаду голови та заступників голови районної, районної у місті, обласної ради, заступника міського голови - секретаря Київської міської ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, голови постійної комісії з питань бюджету обласної, Київської та Севастопольської міських рад шляхом обрання відповідною радою.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України від 14.10.2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» (далі Закон №1700-VII)

За пп. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 4 Закону №1700-VII Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Правову основу діяльності Національного агентства становлять Конституція України, міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти.

Закон України "Про центральні органи виконавчої влади" та інші нормативно-правові акти, що регулюють діяльність органів виконавчої влади, а також Закон України "Про державну службу" застосовуються до Національного агентства, службовців та працівників його апарату, а також до його повноважень стосовно уповноважених підрозділів (уповноважених осіб) з питань запобігання та виявлення корупції в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 11 Закону №1700-VII встановлено, що до повноважень Національного агентства належать: отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, участь у забезпеченні їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями.

За п. 5-3 ч. 1 ст. 12 Закону №1700-VII вносити приписи про порушення вимог законодавства щодо етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, інших вимог та обмежень, передбачених цим Законом, захисту викривачів

Частиною першою ст. 56 Закону №1700-VII передбачено, що стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, а також посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік яких затверджується Національним агентством, проводиться спеціальна перевірка, у тому числі щодо відомостей, поданих особисто.

1) кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України, кандидатів у депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та на посади сільських, селищних, міських голів;

2) громадян, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або залучаються до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу;

3) претендентів, які перебувають на посадах в державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування та призначаються в порядку переведення чи просування по службі на посади в межах того ж органу або призначаються в порядку переведення на посади в інших державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

4) претендентів, які перебувають на посадах в державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, що припиняються, та призначаються в порядку переведення на роботу до інших органів, до яких переходять повноваження та функції органів, що припиняються;

5) осіб при розгляді питання про включення їх до списку народних засідателів або присяжних.

У разі якщо призначення, обрання чи затвердження на посади здійснюється місцевою радою, спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначених, обраних чи затверджених на відповідні посади осіб.

У разі якщо призначення особи на посаду прокурора відбувається відповідно до розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначеної особи на посаду прокурора. У разі якщо така особа не пройде спеціальної перевірки або не надасть згоди на проведення спеціальної перевірки, вона підлягає негайному звільненню з посади особою, уповноваженою законом приймати рішення про звільнення прокурора.

При цьому згідно примітки до вказаної статті посадами, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, є, зокрема, посади, які частиною першою статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" віднесені до першої - третьої категорій.

В свою чергу згідно абз. 3 ч. 1 ст. 14 Закону №2493-III до другої категорії належать посади заступників голів обласних рад.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 56 Закону №1700-VII організація проведення спеціальної перевірки покладається на керівника (заступника керівника) державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або їх апарату, на зайняття посади в якому претендує особа, крім випадків, установлених законом. Для забезпечення організації проведення спеціальної перевірки керівник відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або їх апарату може визначити відповідальний структурний підрозділ.

Особливості організації проведення спеціальної перевірки щодо кандидатів на посаду судді визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Щодо кандидатів на посади члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрання яких здійснюється з`їздом суддів України, з`їздом адвокатів України, всеукраїнською конференцією прокурорів, з`їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, організація проведення спеціальної перевірки покладається на секретаріат Вищої ради правосуддя, секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідно.

Щодо кандидатів на зайняття інших посад, призначення (обрання) на які здійснюється Президентом України, Верховною Радою України або Кабінетом Міністрів України, організація проведення спеціальної перевірки покладається відповідно на Главу Адміністрації Президента України, Керівника Апарату Верховної Ради України, Міністра Кабінету Міністрів України або їх заступників.

Організація проведення спеціальної перевірки у новостворених державних органах покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної служби, до моменту утворення у такому новоствореному органі відповідального за це структурного підрозділу.

Спеціальній перевірці підлягають відомості про особу, яка претендує на зайняття посади, зазначеної в частині першій цієї статті, зокрема щодо:

1) наявності судового рішення, що набрало законної сили, згідно з яким особу притягнуто до кримінальної відповідальності, в тому числі за корупційні правопорушення, а також наявності судимості, її зняття, погашення;

2) факту, що особа піддана, піддавалася раніше адміністративним стягненням за пов`язані з корупцією правопорушення;

3) достовірності відомостей, зазначених у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

4) наявності в особи корпоративних прав;

5) стану здоров`я (в частині перебування особи на обліку в психоневрологічних або наркологічних закладах охорони здоров`я), освіти, наявності наукового ступеня, вченого звання;

6) відношення особи до виконання військового обов`язку;

7) наявності в особи допуску до державної таємниці, якщо такий допуск необхідний згідно з кваліфікаційними вимогами до певної посади;

8) поширення на особу заборони займати відповідну посаду, передбаченої положеннями Закону України "Про очищення влади".

Кандидат на посаду, стосовно якого спеціальна перевірка вже проводилася, при призначенні в порядку переведення на посаду до іншого державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування повідомляє про це відповідний орган, який в установленому порядку запитує інформацію щодо її результатів.

За ч. 1-3 ст. 57 Закону №1700-VII спеціальна перевірка проводиться за письмовою згодою особи, яка претендує на зайняття посади, у строк, що не перевищує двадцяти п`яти календарних днів з дня надання згоди на проведення спеціальної перевірки.

У разі ненадання особою такої згоди питання щодо призначення її на посаду не розглядається.

Порядок проведення спеціальної перевірки та форма згоди на проведення спеціальної перевірки затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Для проведення спеціальної перевірки особа, яка претендує на зайняття посади, подає до відповідного органу:

1) письмову згоду на проведення спеціальної перевірки;

2) автобіографію;

3) копію паспорта громадянина України;

4) копії документів про освіту, вчені звання та наукові ступені;

5) медичну довідку про стан здоров`я за формою, затвердженою Міністерством охорони здоров`я України щодо перебування особи на обліку в психоневрологічних або наркологічних закладах охорони здоров`я;

6) копію військово-облікового документа: для призовника - посвідчення про приписку до призовної дільниці, для військовозобов`язаного, резервіста - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного, для військовослужбовця - військового квитка, посвідчення особи військовослужбовця;

7) довідку про допуск до державної таємниці (у разі його наявності).

Особа, яка претендує на зайняття посади, також подає до Національного агентства в порядку, визначеному частиною першою статті 45 цього Закону, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Особи, зазначені в абзаці сьомому частини першої статті 56 цього Закону, подають передбачені цією частиною статті документи для проведення спеціальної перевірки протягом трьох робочих днів з дня відповідного обрання або затвердження.

Після одержання письмової згоди особи, яка претендує на зайняття посади, на проведення спеціальної перевірки орган, на посаду в якому претендує особа, не пізніше наступного дня надсилає до відповідних державних органів, до компетенції яких належить проведення спеціальної перевірки відомостей, передбачених у частині третій статті 56, або до їх територіальних органів (за наявності) запит про перевірку відомостей щодо особи, яка претендує на зайняття відповідної посади, за формою, яку затверджує Кабінет Міністрів України.

Запит підписує керівник органу, на посаду в якому претендує особа, а в разі його відсутності - особа, яка виконує обов`язки керівника, або один з його заступників відповідно до розподілу функціональних обов`язків.

До запиту додаються копії документів, зазначених у частині другій цієї статті.

Щодо кандидатів на зайняття посад (крім посади судді), призначення (обрання) на які здійснюється Президентом України, Верховною Радою України або Кабінетом Міністрів України, такий запит надсилається до відповідних державних органів (їх територіальних органів) відповідно Главою Адміністрації Президента України, Керівником Апарату Верховної Ради України, Міністром Кабінету Міністрів України (їх заступниками або іншою визначеною ними посадовою особою) через центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частиною другою ст. 58 Закону №1700-VII передбачено, що рішення про призначення (обрання) або про відмову у призначенні (обранні) на посаду, пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, приймається після проведення спеціальної перевірки.

У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки факту розбіжностей у поданих претендентом на посаду автобіографії та/або декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік посадовою особою (органом), яка (який) організовує проведення спеціальної перевірки, надається можливість претенденту на посаду протягом п`яти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом та/або виправити таку розбіжність.

У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки відомостей про претендента на посаду, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття посади, посадова особа (орган), яка (який) здійснює призначення (обрання) на цю посаду, відмовляє претенденту у призначенні (обранні) на посаду.

У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки та розгляду вищезазначених пояснень претендента на посаду факту подання ним підроблених документів або неправдивих відомостей посадова особа (орган), яка (який) здійснює призначення (обрання) на цю посаду, повідомляє протягом трьох робочих днів про виявлений факт правоохоронні органи та відмовляє претенденту у призначенні (обранні) на посаду.

Особа, щодо якої за результатами спеціальної перевірки встановлено обставини, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) на посаду, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку.

Повноваження особи, зазначеної в абзаці восьмому частини першої статті 56 цього Закону, достроково припиняються без припинення повноважень депутата ради, а відповідна особа звільняється з відповідної посади без прийняття рішення відповідної ради у випадку, якщо вона не пройшла спеціальну перевірку або не надала у встановлений цим Законом строк згоди на проведення спеціальної перевірки.

Рішення про відмову у призначенні (обранні) на посаду за результатами спеціальної перевірки може бути оскаржено до суду.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Першим аргументом позивача було твердження, що спеціальна перевірка пов`язана з фактом обрання на посаду, що включає в себе наявність в т.ч. розпорядження про початок виконання обов`язків. Тобто, не можна вважати обраною особу тільки на підставі рішення обласної ради про обрання такої особи, однак без згоди самої особи та без розпорядження щодо початку роботи. Лише з появою останніх документів особа є обраною у розумінні законодавства про запобігання корупції.

Вказане має значення в аспекті того, що позивача обрано на посаду 09.12.2020 року, а розпорядження про початок виконання обов`язків датовано 22.12.2020 року, а вже 23.12.2020 року позивач надав згоду на проведення спеціальної перевірки. Тобто, йдеться про дату, з якої належить рахувати строк надання згоди на проведення спеціальної перевірки обрання на посади чи визнання особи такою, що приступила до роботи. При цьому від цього залежить і вирішення питання про пропуск відповідного строку: якщо рахувати з дати початку виконання обов`язків, то строк не пропущено, а якщо обчислювати строк з дня рішення ради про обрання позивача на посаду - пропущено. Сторонами ці факти (події у відповідні дати) не заперечувались, спір існує щодо значущості кожної з дат для спірних правовідносин.

Позиція відповідача зводилась до того, що особа є обраною на посаду з дати рішення про її обрання.

Позивач в обґрунтування своєї позиції посилався на абз. 8 ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII:

«У разі якщо призначення, обрання чи затвердження на посади здійснюється місцевою радою, спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначених, обраних чи затверджених на відповідні посади осіб».

Відповідач в свою чергу посилався на абзац 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII:

«Особи, зазначені в абзаці сьомому частини першої статті 56 цього Закону, подають передбачені цією частиною статті документи для проведення спеціальної перевірки протягом трьох робочих днів з дня відповідного обрання або затвердження».

Посилання відповідача суд визнає нерелевантним. Так, у цій нормі права прямо вказано, що правило поведінки стосується осіб, які «зазначені в абзаці сьомому частини першої статті 56 цього Закону». Тобто, саме для них встановлено правило поведінки щодо визначеного цією ж нормою права строку на подання відповідних документів.

Відповідно, належить встановити осіб, які зазначені в абз. 7 ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII. Ця частина має декілька абзаців, які мають наступну нумерацію:

Абзац №1: «стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, а також посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік яких затверджується Національним агентством, проводиться спеціальна перевірка, у тому числі щодо відомостей, поданих особисто».

Абзац №2: «Спеціальна перевірка не проводиться щодо:»

Абзац №3: « 1) кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України, кандидатів у депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та на посади сільських, селищних, міських голів»;

Абзац №4: « 2) громадян, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або залучаються до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу»;

Абзац №5: « 3) претендентів, які перебувають на посадах в державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування та призначаються в порядку переведення чи просування по службі на посади в межах того ж органу або призначаються в порядку переведення на посади в інших державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування»;

Абзац №6: « 4) претендентів, які перебувають на посадах в державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, що припиняються, та призначаються в порядку переведення на роботу до інших органів, до яких переходять повноваження та функції органів, що припиняються»;

Абзац №7: « 5) осіб при розгляді питання про включення їх до списку народних засідателів або присяжних».

В нормі права наявні і інші абзаці, однак вони йдуть після сьомого, а тому не впливають на підрахунок до цифри 7.

Отже, в абзаці сьомому частини першої статті 56 Закону №1700-VII вказані «особи при розгляді питання про включення їх до списку народних засідателів або присяжних».

Позивача обрано на посаду заступника голови обласної ради, а не на посаду народного засідателя або присяжного. Відповідно, норма права ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII на нього не поширюється.

Дійсно, в абзаці 8 ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII вказано:

«У разі якщо призначення, обрання чи затвердження на посади здійснюється місцевою радою, спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначених, обраних чи затверджених на відповідні посади осіб». Згідно відзиву саме цю норму права відповідач вважав абзацем сьомим ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII.

Проте, ця норма права ніколи не доповнювалась абзацами, окрім дев`ятого, тобто, це не зсувало нумерацію попередніх абзаців. Більш того, абзац дев`ятий у нормі права з`явився згідно Закону №113-IX. Цим законом прямо вказано: «У Законі України "Про запобігання корупції" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 49, ст. 2056; 2017 р., № 12, ст. 134):

…

2) частину першу статті 56 доповнити абзацом дев`ятим такого змісту:

У разі якщо призначення особи на посаду прокурора відбувається відповідно до розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначеної особи на посаду прокурора. У разі якщо така особа не пройде спеціальної перевірки або не надасть згоди на проведення спеціальної перевірки, вона підлягає негайному звільненню з посади особою, уповноваженою законом приймати рішення про звільнення прокурора».

Цілком очевидно, що перед дев`ятим абзацом йде восьмий абзац (не сьомий), що також свідчить на користь помилки відповідача. В тексті Закону №1700-VII перед вищевказаним доповненим абзацом йде саме абзац (восьмий), згідно якого: «У разі якщо призначення, обрання чи затвердження на посади здійснюється місцевою радою, спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначених, обраних чи затверджених на відповідні посади осіб». Тобто, цей абзац є саме восьмим, а не сьомим, а тому не до нього відсилає норма ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII.

Також вищевикладене бланкетне відсилання від ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII відповідає засадами юридичної техніки, адже абзац сьомий ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII (як і інші попередні абзаци до третього включно) якраз є переліком категорій осіб. Відповідно, одна норма права мала на меті здійснити бланкетне відсилання саме до переліку категорій осіб (до однієї з позицій переліку), що є цілком узгодженим та логічним. На противагу цьому, абзац восьмий, який відповідач безпідставно вважав сьомий, є не елементом переліку, а самостійним правилом поведінки.

Прикметно, що функціонал веб-порталу «https://zakon.rada.gov.ua/» при роботі з текстом Закону №1700-VII у ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII містить гіперпосилання на словах «абзаці сьомому», при натисканні на яке також відображається саме текст: « 5) осіб при розгляді питання про включення їх до списку народних засідателів або присяжних».

Більш того, свої наступні висновки щодо наявності підстав для звільнення позивача відповідач обґрунтовував нормою абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII, яка має наступний вигляд:

«Повноваження особи, зазначеної в абзаці восьмому частини першої статті 56 цього Закону, достроково припиняються без припинення повноважень депутата ради, а відповідна особа звільняється з відповідної посади без прийняття рішення відповідної ради у випадку, якщо вона не пройшла спеціальну перевірку або не надала у встановлений цим Законом строк згоди на проведення спеціальної перевірки».

Тобто, відповідач застосував до позивача одночасно норму, яка відсилає до абзацу восьмого за порушення певного правила поведінки (фактично, є нормою-санкцією) абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII , одночасно з нормою, яка відсилала до абзацу сьомого (фактично, є нормою-диспозицією) абз. 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII. Іншими словами, суперечність наявна навіть у внутрішній логіці правозастосування відповідача, адже при вирішенні питання про те, як особа повинна діяти, він зазначає, що речення:

«У разі якщо призначення, обрання чи затвердження на посади здійснюється місцевою радою, спеціальна перевірка проводиться у встановленому цим Законом порядку стосовно призначених, обраних чи затверджених на відповідні посади осіб»

- є абзацом сьомим (що помилково, цей абзац є восьмим). Проте, після цього застосовує до позивача санкцію, в якій буквально вказано «особи, зазначеної в абзаці восьмому» (тобто, ця санкція не співпадає з раніше вказаною диспозицією навіть за буквальним зазначенням абзацу, до якого вона відсилає, це різні слова).

Ця суперечність у відзивах прихована у спосіб, за якого відповідач не повністю цитує норму абз. 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII. Проте, в самому приписі в другому абзаці відповідач прямо зазначає, що йдеться про абзац восьмий ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII при визначенні осіб, для яких застосовується правило про припинення повноважень особи та її звільнення без прийняття рішення відповідної ради за ненадання згоди на спеціальну перевірку протягом встановленого строку. Однак вже через три сам відповідач абзаци цитує абз. 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII, який встановлює строк в три робочі дні для осіб, які вказані в абзаці сьомому (вже не восьмому, як три абзаци раніше) ч. 1 ст. ст. 56 Закону №1700-VII.

Таким чином, відповідач невірно обчислив абзаци норми права у Приписі.

Суд зауважує, що позивач серед своїх аргументів посилався в т.ч. і на це (відповідний аргумент зазначено одним з наступних), однак в обох відзивах відповідача повністю проігноровано цей аргумент, відповідач лише формально вказує, що абзац восьмий є сьомим і посилаючись на сьомий абзац цитує восьмий.

Тотожне правозастосування здійснене і Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 18.05.2023 року у справі №340/279/22.

Отже, доводи відповідача в цій частині судом відхилено.

Тим не менш, суд відхиляє і доводи позивача, оскільки Закон №1700-VII абз. 8 ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII розрізняє осіб лише як: призначених, обраних та затверджених.

Позивач не був призначеним, а також не був затвердженим. Рішенням ради його обрали, а розпорядженням голови ради допустили до роботи. Норми Закону №1700-VII не визначають категорії осіб «допущені до роботи» або «такі, що приступили до виконання обов`язків».

Відповідно, усі відповідні доводи позивача фактично є незгодою з викладеним нормативно-правовим регулюванням. Натомість суд констатує, що законодавець передбачив спеціальну перевірку для обраних осіб, а тому позивач як обрана особа підлягав спеціальній перевірці саме як обрана особа, а строки вчинення дій щодо такої перевірки обчислюються саме від обрання особи, оскільки це прямо та однозначно вказано у нормі права, натомість позиція позивача не походить від тексту норми права та зводиться до незгоди зі змістом самої норми.

Подібне правозастосування здійснене Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 09.11.2024 року у справі №320/5777/21.

Відповідно, цей аргумент позивача судом також відхиляється.

Наступним аргументом позивача було посилання на те, що відповідач невірно застосував до позивача норму права абз. 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII, переплутавши абзаци 7 та 8 ч. 1 ст. 56 Закону №1700-VII.

Судом вже надано правову оцінку відповідним обставинам справи та констатовано обґрунтованість цих доводів позовної заяви. Конкретних заперечень щодо стверджуваної позивачем (та підтвердженої судом) помилки відповідач не навів.

Суд констатує, що відповідач притягнув позивача до відповідальності з посиланнями на норми щодо порушення правила поведінки, яке встановлено не для категорії осіб, до якої належав позивач, а до іншої категорії осіб (присяжні та народні засідателі). Це правило визначало строк надання згоди на проведення спеціальної перевірки. Дійсно, позивач цей строк пропустив, однак оскільки він не був присяжним або народним засідателем, це правило поведінки позивача не стосувалося, а тому апріорі не могло бути ним порушено.

В свою чергу сама по собі норма абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII передбачає, що особа, яка не пройшла спеціальну перевірку або не надала згоди на її проведення у встановлений цим законом строку, звільняється. Відповідач помилявся, вважаючи, що такий строк для заступників голів обласної ради встановлено абз. 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII, адже ця норма права встановлює строк для присяжних та народних засідателів.

Проте, слід зважати на наступне.

Оскільки до позивача застосовано норму абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII як санкцію за порушення, яке відповідач вбачав у пропуску строку для вчиненні конкретної дії, в ході судового розгляду спору про правомірність застосованої санкції належить встановити обставину про те, чи дійсно позивач пропустив відповідний строк. Зворотній підхід (встановлення правомірності становища виключно на підставі висновку про нерелевантну констатацію протиправності становища зі сторони уповноваженого органу, а не на підставі об`єктивної оцінки такого становища) явно суперечив би завданню адміністративного судочинства та зводився б до наданню переваги форми над змістом.

Суд зауважує, що поняття пуризм прийнято розуміти як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом. Це надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2024 року у справі №160/9951/21.

Відповідно, в даній справі належить з`ясувати чи дійсно відповідача можна було звільнити в зв`язку з пропуском строку для надання згоди на спеціальну перевірку.

Адже ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.

Тобто, якщо відповідач помилився у правозастосуванні, не вказавши потрібну норму права, однак прийнявши правильне по суті рішення за дійсного існування правила поведінки, яке було порушено (однак невірно вказане відповідачем при зазначенні порушеної норми права), матиме місце формальне порушення, оскільки рішення буде правильним по суті (правило поведінки є, порушення є, передбачена санкція є і вона дійсно застосована, в свою чергу недолік Припису не вплинув на правильність рішення та визначальні обставини). Натомість якщо відповідач помилився у правозастосуванні та поставив у провину особі порушення правила, якого в цілому не існувало для позивача (ані як вказаного відповідачем, ані об`єктивно, тобто - правила поведінки для позивача не існувало взагалі), то порушення не матиме характеру формального, адже матиме місце відповідальність за порушення правила, яке особа не повинна була дотримуватись.

Позивач вищевикладене також усвідомлював, адже його наступним аргументом, до оцінки якого переходить суд, було твердження про те, що лише Законом №1700-VII може бути встановлено відповідний строк для надання згоди на проходження спеціальної перевірки. Позивач прямо заперечував можливість визначення такого строку у підзаконних нормативно-правових актів.

Дійсно, згідно абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII повноваження особи, зазначеної в абзаці восьмому частини першої статті 56 цього Закону, достроково припиняються без припинення повноважень депутата ради, а відповідна особа звільняється з відповідної посади без прийняття рішення відповідної ради у випадку, якщо вона не пройшла спеціальну перевірку або не надала у встановлений цим Законом строк згоди на проведення спеціальної перевірки.

При цьому позивач не зазначав, яким на його думку є такий строк для заступників голів обласної ради та якою нормою права він визначений. Суд констатує, що Законом №1700-VII такий строк окремо та прямо для категорії осіб, до якої належав позивач, а також для окремих інших категорій не визначено (на відміну від присяжних та народних засідателів).

Тобто, строк для надання згоди, відповідно до позиції позивача, відсутній як такий. Відповідач з цього питання посилався на підзаконний нормативно-правовий акт.

Так, в абз. 3 ч. 1 ст. 57 Закону №1700-VII прямо передбачено, що порядок проведення спеціальної перевірки та форма згоди на проведення спеціальної перевірки затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що відсутні підстави для застосування підзаконного нормативно-правового регулювання.

Так, таке нормативно-правове регулювання має бути здійснено Законом №1700-VII, саме таким є зміст абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII. В даній нормі права не вказано «встановлений у відповідній нормі права цього Закону». При цьому нормативно-правовий акт тлумачиться та застосовується системно. З урахуванням вказаного та беручи до уваги пряме відсилання у абз. 3 ч. 1 ст. 57 Закону №1700-VII до підзаконного нормативно-правового акту, суд констатує, що строк для надання згоди на проведення спеціальної перевірки як елемент порядку проведення такої перевірки може бути визначений у підзаконному нормативно-правовому акті, який затверджений Кабінетом Міністрів України, оскільки Закон №1700-VII передав це питання до сфери повноважень уряду.

Таким актом є Порядок проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №171 (далі Порядок).

Пунктом 21 Порядку встановлено, що спеціальна перевірка стосовно претендентів на посади в органах місцевого самоврядування, призначення (обрання) чи затвердження на які здійснюється місцевою радою, проводиться відповідно до цього Порядку після їх призначення (обрання) чи затвердження на відповідні посади.

Для проведення спеціальної перевірки такі особи протягом трьох робочих днів з дня призначення (обрання) чи затвердження подають до органу місцевого самоврядування документи, зазначені у пункті 8 цього Порядку.

У разі ненадання такою особою у встановлений строк згоди на проведення спеціальної перевірки або встановлення за результатами її проведення обставин, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) чи затвердженні на посаду, її повноваження за відповідною посадою достроково припиняються без припинення повноважень депутата ради. Така особа звільняється з посади без прийняття рішення відповідною радою.

Таким чином, абзацем 2 п. 21 Порядку як бланкетною нормою права, що сформульована у відповідності до абз. 3 ч. 1 ст. 57 Закону №1700-VII, встановлено строк для надання згоди на проведення спеціальної перевірки, до якого відсилає абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII.

Подібне правозастосування здійснено Шостим апеляційним адміністративним судом у постановах від 09.11.2021 року у справі №320/5777/21, від 02.07.2024 року у справі №320/4999/21.

При цьому такий строк складає три робочі дні з дня обрання особи, тобто є повністю тотожним строку, визначеному в абз. 10 ч. 2 ст. 57 Закону №1700-VII, що і було поставлено позивачу у провину.

Як вже зазначав суд, аргументи позивача про те, що положення законодавства про «з дня призначення (обрання)» слід тлумачити як «з дня початку виконання обов`язків» є безпідставними. Законодавець встановив строк саме відносно обрання, буквально, прямо та однозначно вказавши саме цю подію як обставину, з якою пов`язана дія норми права щодо строку для надання згоди на проведення спеціальної перевірки.

Позивач не заперечував, а судом встановлено, що з дня обрання позивача на посаду заступника голови обласної ради пройшло понад 3 робочих дні до дня, коли позивач все ж надав згоду на проведення спеціальної перевірки. Адже позивача обрано на посад рішенням від 09.12.2020 року (а.с. 15), а згода надана 23.12.2020 року (а.с. 78).

Таким чином, позивач пропустив відповідний строк для надання згоди.

Відповідно, слід повторно повернутись до норми права, яка визначає наслідки для порушень законодавства абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII:

«Повноваження особи, зазначеної в абзаці восьмому частини першої статті 56 цього Закону, достроково припиняються без припинення повноважень депутата ради, а відповідна особа звільняється з відповідної посади без прийняття рішення відповідної ради у випадку, якщо вона не пройшла спеціальну перевірку або не надала у встановлений цим Законом строк згоди на проведення спеціальної перевірки».

Дійсно, «встановлений Законом строк» може бути передбачений Порядком, а помилкове посилання відповідача не на ту норму права, при існуванні вірної та такої, що підлягає застосуванню, норми права, саме по собі не впливає на правомірність Припису, що вказано судом раніше.

При цьому на таку правомірність прямо впливає належна оцінка діяння, вчиненого особою.

Так, абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII фактично визначає дві диспозиції:

1) особа не пройшла спеціальну перевірку;

2) особа не надала у встановлений строк згоди на проведення перевірки.

Суд вважає за необхідне зазначити, що обставина «ненадання у встановлений строк згоди» змістовно охоплює як обставину ненадання згоди взагалі, так і надання згоди з пропуском такого строку. Тобто, немає потреби окремо передбачати правило поведінки для надання згоди, але з пропуском строку, оскільки змістовно це дорівнюватиме ненаданню згоди у строк («надати з пропуском строку» відповідає «не надати з дотриманням строку», між категоріями відсутня логічна суперечність, остання категорія входить до обсягу першої категорії і є одним з її варіантів: не надати документи у строк можна як без надання в цілому, так і з наданням із запізненням).

Отже, позивач вчинив діяння (не надав згоду на спеціальну перевірку у встановлений строк), яке законодавцем визначено як підставу для застосування відповідних наслідків - повноваження за відповідною посадою достроково припиняються без припинення повноважень депутата. Така особа звільняється з посади без прийняття рішення відповідною радою.

Позивач обґрунтовував прострочення тим, що перебував на самоізоляції з 10.12.2020 року по 21.12.2020 року. В матеріалах справи наявний консультаційний висновок, згідно якого «на момент огляду патологій не виявлено, клінічних ознак ГРВІ не має». Оцінюючи цей доказ суд констатує, що він не є належним доказом на підтвердження перебування позивача на самоізоляції, оскільки не підтверджує наявність хвороби та її тривалість. Окрім цього, окремо необхідно підтвердити, що хвороба, якби її існування було підтверджене, мала таку інтенсивність впливу на позивача, яка б унеможливлювала під час її тривалості вчинення дій, щодо яких і виник спір, тобто що позивач дійсно весь час самоізоляції був позбавлений можливості надати відповідну згоду (наприклад, поштою).

Окрім цього, позивач не уточнює конкретну підставу для власної самоізоляції, а також не надає будь-яких доказів на підтвердження існування такої підстави згідно п. 20 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 року №641.

Отже, суд відхиляє посилання на самоізоляцію як на поважну підставу для затримки надання згоди на проведення спеціальної перевірки, оскільки не підтверджено ані існування відповідної обставини, ані її вплив на спірні правовідносини. В наявності лише результат огляду позивача лікарем, який не констатував обставин, на які посилався позивач.

Таким чином, позивач порушив правило поведінки, що згідно законодавства є підставою для звільнення. Суд повторює, що порушення норми права має об`єктивний характер, а тому помилка у Приписі щодо зазначення такої норми не спростовує факту порушення. В свою чергу звільнення є наслідком саме порушення, яке також має об`єктивний характер. Відсутні і будь-які недоліки в аспекті правової визначеності, оскільки відповідне законодавство є публічно доступним, а Припис лише є проявом застосування законодавства.

Позивач зазначав, що звільнення може бути наслідком лише якщо ненадання згоди зумовило непроведення спеціальної перевірки. Проте, судом вже зазначалось, що звільнення законодавством визначено як наслідок для обставини «ненадання згоди у встановлений строк», а непроходження перевірки є окремою та самостійною підставою для звільнення, яка вказана поруч. Судом встановлено існування обставини «ненадання згоди у встановлений строк», в зв`язку з чим правомірним є і застосування наслідку у вигляді звільнення, при цьому законодавством не передбачено будь-якої дискреції для відповідача.

При цьому, суд зазначає, що позивач, як особа, яка була обрана на посаду заступника голови обласної ради, тобто на посаду, як відноситься до переліку посад з високим та підвищеним рівнем корупційних ризиків, повинен був усвідомлювати, що законодавством визначений конкретний строк (три робочі дні) для надання згоди на проведення спеціальної перевірки, наслідком недотримання якого є звільнення особи з посади.

Також суд зазначає, що ані нормами Закону №1700-VII, ані положеннями Порядку не встановлено обов`язок самої ради повідомляти чи попереджати особу про необхідність подання документів для проходження спеціальної перевірки чи надавати будь-які методичні рекомендації щодо підготовлення документів, необхідних для проведення спеціальної перевірки.

Тотожне правозастосування здійснене Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 06.09.2021 року у справі №520/4301/21.

Наступне проходження перевірки не припиняє існування обставини «не надав у встановлений строк згоди» та не є законодавчо визначеною підставою для незастосування заходу впливу у вигляді звільнення. Таке нормативно-правове регулювання є елементом системи запобігання корупції, при цьому йдеться про осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в зв`язку з чим дотримання ними вимог законодавства, особливо тих, що стосуються запобігання корупції, має визначальне значення. Встановлення строку в три робочих дні є втіленням балансу між правовою визначеністю та необхідністю забезпечити публічний інтерес, пов`язаний з прозорістю органів публічної влади, недопущенню приховування відомостей, які перевіряються під час спеціальної перевірки, в т.ч. за рахунок швидкості здійснення такої перевірки, що має значення для прозорості відповідних відомостей, можливості їх приховати і тд.

Отже, позивач не подав згоду на проведення спеціальної перевірки у встановлений строк, що згідно законодавства є підставою для звільнення, в зв`язку з чим відповідач склав Припис щодо звільнення позивача. Суд визнає наявність правових підстав для складання Припису.

Також позивач зазначав, що відповідач не провів перевірку, в ході якої і міг встановити допущення позивачем порушення.

Суд приймає доводи відповідача з цього питання про те, що за п. 5-1 ч. 1 ст. 12 Закону №1700-VII Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має такі права: отримувати заяви фізичних та юридичних осіб про порушення вимог цього Закону, проводити за власною ініціативою перевірку можливих фактів порушення вимог цього Закону.

Як наслідок, відповідач правомірно з`ясовував обставини порушення вимог Закону №1700-VII шляхом направлення запиту та отримання на нього відповіді. Правила поведінки про те, що Припис у даній справі міг бути виданий лише за результатом перевірки згідно Порядку №11/21, законодавство не містить.

Окрім цього важливо зазначити, що факт порушення є встановленим, обставини порушення не заперечувались сторонами, спір існує щодо тлумачення обставин та застосування положень законодавства. Тобто, не заперечувалось ніким, що позивача обрано на посаду 09.12.2020 року, а згода на спеціальну перевірку надана 23.12.2020 року.

Отже, цей аргумент позивача відхиляється судом.

Слід зазначити, що в наведених в даному рішенні прикладах судової практики також не йшлося про призначення перевірки згідно Порядку №11/21.

Позивач також посилався на недоліки резолютивної частини припису.

Так, згідно абз. 1 ч. 6 ст. 12 Закону №1700-VII у випадках виявлення порушення вимог цього Закону щодо етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, захисту викривачів або іншого порушення цього Закону Національне агентство вносить керівнику відповідного органу, підприємства, установи, організації припис щодо усунення порушень законодавства, проведення службового розслідування, притягнення винної особи до встановленої законом відповідальності.

Суд відхиляє цей аргумент позивача, оскільки вказано саме альтернативні варіанти викладу резолютивної частини припису, а не як сукупність обов`язкових елементів припису.

Щодо способу виконання припису слід констатувати, що його зобов`язуючи частина («забезпечити усунення порушень абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону шляхом припинення повноважень ОСОБА_1 та звільнення його із відповідної посади без прийняття рішення ради») прямо відповідає вимогам законодавства, оскільки в наявності:

1) вимога усунути порушення законодавства різновид зобов`язання згідно абз. 1 ч. 6 ст. 12 Закону №1700-VII;

2) шляхом припинення повноважень та звільнення з посади без прийняття рішення буквальне втілення абз. 6 ч. 2 ст. 58 Закону №1700-VII.

Тобто, порушення законодавства у цій частині спору відсутнє.

Узагальнюючи вищевикладене суд констатує, що єдиним вірним аргументом позивача було твердження про невірно вказане положення Закону №1700-VII, яке порушив позивач, що не впливає на правомірність Припису. Інші доводи позивача оцінені та відхилені судом. При цьому судом констатовано відповідність Припису вимогам законодавства як щодо підстав його прийняття, так і щодо його викладу (окрім зазначення порушеної норми, що, як вже вказав суд, не впливає на правомірність припису).

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції, третя особа: голова Миколаївської обласної ради Замазєєва Ганна Володимирівна про визнання протиправним та скасування припису відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко