Справа № 380/24691/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/24691/24 пров. № А/857/34039/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Ханащак С. І.,

представника позивача Брони М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року (прийняту в м. Львові суддею Мартинюком В. Я.; дата складення повної ухвали не вказана) про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі №380/24691/24 за позовом ОСОБА_1 до Другої львівської державної нотаріальної контори про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася в суд з позовом до Другої львівської державної нотаріальної контори, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо відсутності надання відповіді на нотаріально посвідчену заяву від 23.09.2024 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 з проведенням відповідної державної реєстрації права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з метою належного оформлення своїх спадкових прав 22.06.2019 вона зверталася до Другої львівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_2

20.09.2022 державний нотаріус Другої львівської державної нотаріальної контори надала їй відповідь, у якій зазначила, що позивачу необхідно звернутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 .

Далі позивач зверталася до Залізничного районного суду м. Львова із позовом до Львівської міської ради, в якому просила:

- визнати свідоцтво про право власності від 11.09.2008 та наказ № 1762-ж-з від 11.09.2008 Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на квартиру за адресою АДРЕСА_2 незаконними та скасувати їх;

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири за згаданою адресою.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 січня 2024 року в справі №462/6232/22 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

25.09.2024 ОСОБА_1 повторно звернулася до Другої львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , проте, в порушення строків, визначених законодавством, державний нотаріус Другої львівської державної нотаріальної контори не видала їй ані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю квартиру, ані не видала вмотивовану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Другої львівської державної нотаріальної контори про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії на підставі пункту першого частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Роз`яснено позивачу, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було допущене порушення норм матеріального та процесуального права. Тому просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що за змістом статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Відповідно до частини другої статті 30 зазначеного вище Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб`єктами владних повноважень з питань реєстрації. Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, що відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції вказав, що встановлені у справі обставини вказують на те, що цей спір виник у сфері спадкових правовідносин, а тому, в силу положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, повинен розглядатись судами, юрисдикція яких поширюється на цивільні правовідносини.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ, крім урахування суб`єктного складу спірних правовідносин, суди повинні виходити також із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі і мету пред`явлення позову.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Така правова позиція неодноразово була викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 20 вересня 2018 року у справі № 813/1076/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 817/986/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17.

У справі, що розглядається, спірні правовідносини пов`язані із допущенням, на думку позивача, бездіяльності державним нотаріусом щодо невидачі їй, зокрема, свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на належну їй, як спадкодавцю, квартиру, ані вмотивованої постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Водночас, як видно із рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 січня 2024 року в справі № 462/6232/22, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтва про право власності від 11 вересня 2008 року та наказу № 1762-ж-з від 11 вересня 2008 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на квартиру за адресою АДРЕСА_2 незаконними та скасування їх; про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири за згаданою адресою.

Таким чином, ОСОБА_1 , оскаржуючи бездіяльність відповідача, фактично має на меті захист свого майнового права.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України та пункту 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій повинні розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстав її проведення, таких як правочин, свідоцтво тощо.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постановах, зокрема, від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 813/1159/17, від 30 січня 2019 року у справі № 809/66/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 826/15172/17.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують цих висновків.

Оскільки відмова у відкриття провадження в цій адміністративній справі відповідає правильному застосуванню норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 380/24691/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 22.05.25