Справа № 420/4471/25
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4471/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправність дій Одеського державного університету внутрішніх справ щодо ОСОБА_1 щодо відмови визнати грошове забезпечення, яке нараховувалось за весь період навчання з 01.09.2022 року по 08.02.2024 року, у розмірі 230612,25 грн. за таке, що не підлягає відшкодуванню Одеському державному університету внутрішніх справ;

- зобов`язати Одеський державний університет внутрішніх справ визнати грошове забезпечення, яке нараховувалось ОСОБА_1 за весь період навчання з 01.09.2022 року по 08.02.2024 року, у розмірі 230 612,25 грн. за таке, що не підлягає відшкодуванню Одеському державному університету внутрішніх справ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив навчання в Одеському державному університеті внутрішніх справ та 08.02.2024 року здобув другий (магістерський) рівень вищої освіти за спеціальністю 081 «Право». Разом з тим, 08.07.2024 року позивач звільнився з лав Національної поліції України за власним бажанням, не доопрацювавши 3 роки згідно до умов контракту.

Після звільнення позивач отримав лист-повідомлення про обов`язок відшкодування коштів, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі освіти, а також кошторис усіх витрат Одеського державного університету внутрішніх справ за період з 01.09.2022 року по 08.02.2024 року, внаслідок чого було з`ясовано, що навчальний заклад має намір відшкодувати суму грошового забезпечення у загальному розмірі 230 612,25 грн., яка щомісячно нараховувалась позивачу у період навчання.

Не погоджуючись з необхідністю відшкодування Одеському державному університету внутрішніх справ нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за період навчання, позивач вирішив звернутися до суду з вказаним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2025 року у справі №420/4471/25 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

21.03.2025 року від представника Одеського державного університету внутрішніх справ надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що , оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо відшкодування витрат за його утримання під час навчання в магістратурі ОДУВС в розмірі 235 625, 61 грн, то вказана сума відповідно до частини 5 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» підлягає стягненню з нього в судовому порядку.

24.03.2025 року до суду від позивача надійшли заперечення на відзив в адміністративній справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 01.09.2022 року уклав Контракт №М-4/22 «Про здобуття освіти в Одеському державному університеті внутрішніх справ» (далі Конракт) із ГУНП в Одеській області та Одеським державним університетом внутрішніх справ (далі ОДУВС), предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання здобувача освітнього ступеня магістра за спеціальністю 081 «Право».

Пунктом 2.3.5 Контракту зазначено, що у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції через хворобу або скорочення штатів, відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України, в особі виконавця, витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до п.4 ст.77 Закону України «Про національну поліцію».

08.02.2024 року позивач здобув другий (магістерський) рівень вищої освіти за спеціальністю 081 «Право» та був спрямований для подальшого проходження служби в ГУНП в Одеській області. Водночас, позивача наказом ГУНП в Одеській області від 08.07.2024 року №1060 о/с було звільнено зі служби в поліції (за власним бажанням).

Згідно розрахунку фактичних витрат, пов`язаних із утриманням курсанта ОСОБА_1 в ОДУВС за період навчання з 01.09.2022 року по 08.02.2024 року, видатки у зальному розмірі складають 235 625,61 грн., з яких грошове забезпечення 230 612,25 грн.

25.09.2024 року між позивачем да ОДУВС було укладено Договір розстрочення заборгованості згідно з Контрактом про здобуття освіти в Одеському державному університеті внутрішніх справ (далі Договір), відповідно до п.3.2.1 якого в день не пізніше 30.09.2024 року після укладання Договору, ОСОБА_1 зобов`язаний здійснити погашення ОДУВС частини заборгованості в сумі, що становить 4 625, 61 грн.

Згідно п.6 Договору тільки при виконанні ОСОБА_1 в повному обсязі зобов`язання, встановленого п.3.2.1 цього Договору, ОДУВС зобов`язується надати розстрочку виконання зобов`язання ОСОБА_1 .

Оскільки у встановлений строк кошти ОДУВС не надійшли, відповідач достроково розірвав Договір від 25.09.2024 року. Також 25.10.2024 року Одеським державним університетом внутрішніх справ було оформлено повідомлення про відшкодування витрат за навчання №4/452 із зазначенням суми 235 625,61 грн., яка згідно з розрахунком підлягає відшкодуванню, із пропозицією здійснити відшкодування у добровільному порядку.

Водночас, позивач не погоджується із включенням суми грошового забезпечення у розмірі 230 612,25 грн. до розрахунку фактичних витрат, пов`язаних із утриманням курсанта ОСОБА_1 в ОДУВС за період навчання з 01.09.2022 року по 08.02.2024 року, посилаючись на те, що виплачене грошове забезпечення прирівнюється до заробітної плати, а тому не підлягає поверненню.

Не погоджуючись з необхідністю відшкодування Одеському державному університету внутрішніх справ нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за період навчання, позивач вирішив звернутися до суду з вказаним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Дослідивши адміністративний позов, відзив, заперечення на відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовані Законом України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч.1 ст.59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч.10 ст.62 Закону №580-VIII поліцейський, зокрема, своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

За ч.1 та п.2 ч.2 ст.63 Закону №580-VIII контракт про проходження служби в поліції - це письмовий договір, що укладається між громадянином України та державою, від імені якої виступає поліція, для визначення правових відносин між сторонами

Контракт про проходження служби в поліції укладається з громадянами, які зараховані до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, - на час навчання.

Згідно ч.ч.4-5 ст.74 Закону №580-VIII особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 року №261 було затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок №261), який визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

За п.2 Порядку №261 витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Згідно п.3 Порядку №261 відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з:

грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням;

оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).

Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.

За п.4 Порядку №261 витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.

Згідно п.5 Порядку №261 після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.

Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.

Особа має право здійснити відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року. У такому випадку особа укладає з вищим навчальним закладом, у якому вона навчалася, договір у письмовій формі, де зазначаються строки та розміри платежів (п.6 Порядку №261).

Відповідно до п.8 Порядку №261 у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

Суд зазначає, що ключовим питанням, в межах спірних правовідносин є підтвердження або спростування можливості стягнення з позивача, який достроково звільнився зі служби за власним бажанням, витрат, пов`язаних з його утриманням у цьому навчальному закладі, а саме з невключення у розмір цих витрат грошового забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок №260).

Згідно п.п.5-6 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення курсантів ЗВО, яких вперше прийнято на службу в поліцію, складається з посадового окладу.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ЗВО про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Відповідно до п.22 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення, виплачене відповідно до законодавства, яке діяло на дату виплати, поверненню не підлягає.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що у разі укладення договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України між вищим навчальним закладом, територіальним органом внутрішніх справ та курсантом та проходження ним навчання на останнього покладаються відповідні обов`язки передбачені чинним законодавством України та договором.

Відповідні обов`язки покладаються на особу і у разі укладення контракту про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських. Зокрема, у разі звільнення з органів внутрішніх справ (зі служби в поліції) протягом трьох років після закінчення навчання, курсант зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Як було встановлено судом вище, між позивачем, ОДУВС та ГУНП в Одеській області було укладено Контракт №М-4/22 від 01.09.2022 року про здобуття позивачем освіти у закладі вищої освіти за державним замовленням на денній формі навчання здобувача освітнього ступеня магістра за спеціальністю 081 «Право». Приписами Контракту №М-4/22 від 01.09.2022 року було чітко передбачено, що у разі дострокового звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції через хворобу або скорочення штатів, позивач має відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти.

Тобто, позивач був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку із відшкодування витрат за навчання у навчальному закладі у разі звільнення протягом трьох років після закінчення навчання.

Разом з тим, 08.07.2024 року позивач достроково звільнився з лав Національної поліції за власним бажанням, з огляду на що 25.10.2024 року Одеським державним університетом внутрішніх справ було оформлено повідомлення про відшкодування витрат за навчання №4/452 в розмірі 235 625,61 грн., з яких 230 612,25 грн. грошове забезпечення курсанта.

Враховуючи вищезазначене, у позивача правомірно виник обов`язок відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі. Відповідно, саме позивач несе відповідальність за невиконання умов договору (контракту) у вигляді відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до ч.4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

Разом з тим, Грошове забезпечення курсантам, ад`юнктам, докторантам, слухачам із числа середнього складу поліції, а також курсантам із числа молодшого складу поліції ЗВО виплачується за місцем проходження служби (навчання) виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом ЗВО (п.7 Порядку №260).

Тож, оскільки саме в кошторисі ВНЗ МВС передбачаються кошти на виплату грошового забезпечення курсантів ВНЗ МВС, то вказане грошове забезпечення належить до категорії витрат на навчання таких курсантів.

Вказане кореспондується з п.3 Порядку №261, за змістом якого грошове забезпечення входить до складу витрат, які підлягають відшкодуванню у разі звільнення із служби в поліції за власним бажанням протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу.

З наведеного висновується, що грошове забезпечення курсантів вищих навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягають компенсації Міністерству внутрішніх справ України.

Вищевказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.01.2023 року по справі №440/2692/20.

Також вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 11.04.2025 року по справі №620/7009/23. У цій постанові Суд дійшов висновку, що грошове забезпечення курсантів, входить до витрат, пов`язаних із навчанням у ВНЗ і має бути відшкодовано особою, яка достроково розірвала контракт, звільнившись зі служби за власним бажанням.

Щодо обв`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором кількість років Європейський суд з прав людини (далі - «ЄСПЛ») висловлювався у низці справ.

Так, у справі «Chitos проти Греції» (рішення від 4 червня 2015 року, заява №51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі «Lazaridis проти Греції» (рішення від 12 січня 2016 року, заява №61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

В аналогічній справі «Charalambos Pierrakos проти Греції» (рішення від 26 травня 2020 року, заява №51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу «Chitos проти Греції», п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в цьому випадку.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Тож ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів Верховний Суд дійшов висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

За ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевказану правову позицію відносно того, що грошове забезпечення позивача під час його навчання в ОДУВС належить до категорії витрат на його навчання, а тому правомірно підлягає відшкодуванню, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для стягнення на його користь судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне найменування сторін по справі:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Одеський державний університет внутрішніх справ (65014, м. Одеса, вул. Успенська, 1, ).

Суддя О.В. Білостоцький

.