Справа № 560/1319/25
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2025-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1319/25
РІШЕННЯ

іменем України

26 травня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

1. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних йому сум грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.11.2024 року по день фактичної виплати (27.12.2024 року), в розмірі 129933,51 грн (сто двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять три гривні 51 коп.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що невиплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконною, порушує його права, гарантовані Конституцією України та чинним законодавством, через що вони мають бути поновлені шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та стягнення із відповідача належних сум середнього заробітку.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - військову частину НОМЕР_2 .

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому щодо задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що військова частина НОМЕР_2 з 01.08.2023 року перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 , з врахуванням чого та з метою проведення розрахунку при звільненні позивача, військовою частиною НОМЕР_2 в дату звільнення позивача 16.11.2024 року надано до військової частини НОМЕР_1 витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.11.2024 року № 347.

З метою виконання вказаного наказу військовою частиною НОМЕР_1 та проведення розрахунків при звільненні ОСОБА_1 листом № 1435/8/114/1001/2674с від 16.11.2024 року направлено до військової частини НОМЕР_3 заявку на бюджетні асигнування за КПКВ 2101020/3 та детальний розрахунок на загальну суму (з врахуванням податків та зборів) 143437,14 грн.

Відповідно до виписки з рахунку військової частини НОМЕР_1 , запитувані кошти в сумі 661154 грн на виплату компенсації за неотримане речове майно для проведення розрахунків при звільненні, в тому числі ОСОБА_1 надійшли лише 25.12.2024 року.

Невідкладно 26.12.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 відповідно до платіжної інструкції №2092 та відомості розподілу виплат отримані грошові кошти, в тому числі 119733,55 грн, були перераховані до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" для зарахування на карткові рахунки отримувачів звільнених військовослужбовців.

Таким чином роботодавець ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_2 та військова частина НОМЕР_1 вжили всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права військовослужбовця на своєчасне отримання компенсації за неотримане речове майно та має право на застосування судом норми ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасний розрахунок.

Крім того слід зазначити, що законодавець передбачив відповідальність за несвоєчасну виплату належних звільненому працівникові сум виключно для роботодавця та за наявності його вини. На підставі викладеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Від представника третьої особи до суду надійшли пояснення, згідно з якими зазначено, що військова частина НОМЕР_2 з дня формування не була та не є розпорядником бюджетних коштів та постійно перебувала(є) на всіх видах забезпечення, в тому числі на фінансовому і речовому, інших військових частинах, зокрема, з 01 серпня 2023 року військової частини НОМЕР_1 . Тому, всі розрахунки та виплати здійснює військова частина НОМЕР_1 . Відповідно до матеріалів справи довідка про вартість речового майна, що належить до видачі полковнику ОСОБА_1 видана також військовою частиною НОМЕР_1 . На підставі вищевказаної довідки нарахована сума внесена в наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.11.2024 року № 347 для виплати. В подальшому, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.11.2024 року № 347 був переданий у військову частину НОМЕР_1 для реалізації прав позивача. Подальші дії щодо розрахунку від військової частини НОМЕР_2 не залежать, військова частина НОМЕР_2 не може впливати на швидкість надходження замовлених коштів військовою частиною НОМЕР_1 на їх особовий рахунок для здійснення виплати.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 про вартість речового майна, що належить до видачі полковнику ОСОБА_1 від 12.11.2024 року №12 грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, у сумі становила 121 556 (сто двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 90 копійок. Сума до виплати становила 119 733 грн. 55 коп. (1,5 % військовий збір). З огляду на вищезазначене, сума компенсації, яку визначив позивач, є неспівмірною з встановленим розміром заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач), проходив військову службу за контрактом в лавах Збройних Сил України.

В період з 07.03.2022 року по 16.11.2024 року позивач проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) від 24.10.2024 року № 526, відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г».

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.11.2024 року № 347 полковника ОСОБА_1 , заступника командира військової частини НОМЕР_2 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав 16 листопада 2024 року. З 16 листопада 2024 року виключити із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

В період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 (третя особа) позивач перебував на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 (відповідач). 27.12.2024 року на картковий рахунок позивача надійшли грошові кошти від військової частини НОМЕР_1 , а саме: грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 119733,55 грн (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот тридцять три гривні 55 коп.).

Позивач вважає, що при звільненні йому не виплачено належні суми грошового забезпечення, тому має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати, а саме з 16.11.2024 року по 27.12.2024 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (Закон № 2011-XI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Так, абз. 1 ч. 1ст. 9 цього Закону № 2011-XI передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Разом з тим, Законом № 2011-XI не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (КЗпП України).

Вирішуючи даний спір, суд звертає увагу на те, що згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18, від 22 червня 2023 року у справі № 380/152/20).

Оскільки у спірному випадку, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, а тому до спірних відносин необхідно застосувати норми статей116та117 Кодексу законів про працю України, відтак доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності правових підстав для застосування положень КЗпП України є помилковими.

Так, відповідно до ч.1ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зіст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписамист.117 КЗпП України (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року № 2352-IX (Закон № 2352-IX) чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі №821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.11.2024 року № 347 полковника ОСОБА_1 , заступника командира військової частини НОМЕР_2 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав 16 листопада 2024 року. З 16 листопада 2024 року виключити із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Отже, строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 17.11.2024, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Правовідносини щодо відшкодування заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку врегульовані нормами Кодексу законів про працю України, Законом України "Про оплату праці" та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (Порядок № 100).

Згідно ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Таким чином, передбачений ч.1ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, починаючи із 19.07.2022 року за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку, але не більше ніж за шість місяців.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача виключено із списків особового складу частини з 16.11.2024 року. Фактичний розрахунок (виплату всіх належних йому при звільненні сум) відповідач здійснив 27.12.2024 року.

Згідно ст. ст. 116,117 КЗпП України виплата усіх коштів не звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відтак, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2024 року по 27.12.2024 року, що становить 41 день.

Так, згідно довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2025 року №1435/8/115/90 середньоденний заробіток позивача згідно довідки відповідача складає 2079,74 грн.

Враховуючи встановлені ст.117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 року обмеження шестимісячним строком виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 41 день становить 85269,34 грн (середньоденне грошове забезпечення 2079,74 грн х 41 календарний день).

Крім цього, суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно якої, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідача належить зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 41 день в розмірі 85269,34 грн, без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн суд зазначає таке.

Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч.3 ст.132 КАС України).

Згідно ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Дослідивши клопотання позивача про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд зазначає наступне.

Так, 17.01.2025 року між адвокатом Плужником Максимом Валерійовичем (виконавець) (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001208 від 05.01.2017 року) та Радченком Костянтином Анатолійовичем (замовник) укладено договір №314 про надання правової допомоги.

Згідно пп. 1.1 вказаного договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику у відповідності до умов договору, правову допомогу з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.

Згідно п. 3.1.1. сторони домовились, що вартість послуг складає з гонорару (винагороди) за виконанням послуг адвокатом. Гонорар (винагорода) сплачується Замовником у разі позитивного вирішення питання та визначається за домовленістю.

За результатами надання правових послуг сторонами підписано акт №2 прийому-передачі виконаних робіт договору №314 від 24.01.2025 року та складено розрахунок витрат на правову допомогу, за яким загальна сума, що підлягає оплаті за надані послуги складає 5000 грн за складання адміністративного позову про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних йому сум грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання правової допомоги, а також і зміст наданих послуг за вищенаведеним розрахунком наданих послуг, суд приходить до висновку, що визначення їх обсягу і розміру у загальній сумі 5000,00 грн. не відповідає критеріям розумності та обґрунтованості, оскільки предмет позову не є складним з урахуванням наявної сталої правової позиції Верховного Суду з даного питання, тому сума за складання позовної заяви) є завищеною, а відповідно не є співмірною, тому, з урахуванням наявності заперечень відповідачів із розміром витрат на правничу допомогу, викладених у відзиві, що розцінюється судом як клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, такі судові витрати на правову допомогу підлягають зменшенню судом до 2000,00 грн.

Враховуючи викладене, на користь позивача слід стягнути з бюджетних асигнувань Дніпровської митниці витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до ч. 1.ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2ст.77 Кодексу адміністративного судочинства Українипередбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доказів понесення судових витрат не пов`язаних із сплатою судового збору позивачем не надано.

Тобто, у разі задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору суд не вирішує.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних йому сум грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.11.2024 року по день фактичної виплати - 27.12.2024 року, в розмірі 85269,34 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 )
Третя особа:Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_6 )

Головуючий суддя В.К. Блонський