Справа № 600/4395/22-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/4395/22-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

21 травня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Ватаманюка Р.В. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що Міністерство юстиції України допустило протиправні дії при розгляді письмових звернень позивача від 12.07.2022 року, 13.07.2022 року, 26.07.2022 року, 02.08.2022 року, 24.08.2022 року, 03.10.2022 року, 04.10.2022 року, що виразилося у неналежному їх розгляді, та відповідно, наданні неточних, не повних роз`яснень, які допускають довільне трактування та застосування. Позивач також не погоджується із твердженням відповідач щодо повторності звернень позивача оскільки ні перше звернення позивача, ні всі його наступні звернення не були належним чином розглянуті та проаналізовані, не було надано чітких так окремних відповідей на поставлені питання, а тому до наступних звернень позивача не може бути застосована повторність у розумінні статті 8 Закону України «Про звернення громадян».

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом правильно встановлені обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з урахуванням наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був засуджений до довічного позбавлення волі в державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор», де перебував з 10.04.2022 року.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 звертався до Міністерства юстиції України з інформаційними запитами про роз`яснення норм закону від 12 липня 2022 року, 13 липня 2022 року, 26 липня 2022 року, 02 серпня 2022 року, 24 серпня 2022 року, 03 жовтня 2022 року, 04 жовтня 2022 року.

За результатами розгляду запиту від 12 липня 2022 року Міністерство юстиції України направило позивачу лист №57762/А-17266/24 від 15 липня 2022 року з роз`ясненнями.

За результатами розгляду запиту від 13 липня 2022 року Міністерство юстиції України направило позивачу лист №65929/А-17393/27 від 09 серпня 2022 року з роз`ясненнями.

За результатами розгляду запитів від 12 липня 2022 року та 02 серпня 2022 року Міністерство юстиції України направило позивачу лист №70129/А-19018/27 від 18 серпня 2022 року з роз`ясненнями.

За результатами розгляду запиту від 26 липня 2022 року Міністерство юстиції України направило позивачу лист №62064/А-18474/27 від 28 липня 2022 року з роз`ясненнями.

За результатами розгляду запиту від 24 серпня 2022 року Міністерство юстиції України направило позивачу лист №73602/А-21017/27 від 29 серпня 2022 року, в якому зазначило що аналогічна за змістом заява Мін`юсті розглядалася та за результатами розгляду позивачу надано відповідь листом №70129/А-19018/27 від 18 серпня 2022.

Запити позивача від 03 жовтня 2022 року та 04 жовтня 2022 року були надіслані Міністерством юстиції України до Департаменту з виконань покарань для розгляду в межах компетенції (листи №92944/А-24403/27 та №92943/А-24544/27), відповіді на які були надані Департаментом з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України листом №2/13664-22/А2857ВС від 21 жовтня 2022 року.

Не погоджуючись з повнотою наданої інформації на його інформаційні запити, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, статтею 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI встановлено, що доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, поміж інших, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Частиною 4 статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації, мають керуватися цим Законом.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI).

Запит на інформацію, згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2939-VI, це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

За змістом частин другої, третьої статті 19 Закону № 2939-VІ запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Системний аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації у межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.

Приписами частин 1, 2 статті 22 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Частиною 4 цієї ж статті закріплено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду 25.06.2019 по справі №9901/925/18 викладено правову позицію, згідно якої розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

Таким чином, розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

При цьому, законодавством України чітко встановлено обов`язок розпорядника інформації надати мотивовану відповідь на запит у визначений Законом строк.

Статтею 13 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно з ч. 4 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України), правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Статтею 8 КВК України визначено основні права засуджених та абз.1, 2, 4, 12 частини першої цієї статті встановлено, що засуджені, зокрема, мають право:

- на отримання інформації про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання. Адміністрація установи чи органу, який виконує покарання, зобов`язана надати засудженим зазначену інформацію, а також ознайомлювати їх із змінами порядку і умов відбування покарань;

- звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату;

- на отримання копій документів із їхніх особових справ та інших, пов`язаних з реалізацією їхніх прав, документів у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Наведеним нормам ч.І ст.8 КВК України кореспондують приписи ч.І ст.107 КВК України, якою передбачено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, зокрема, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України:

- одержувати інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі;

- подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарані затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 року за №1010/32462 (далі - Правила №2823/5).

Відповідно до п.2 розділу II Правил №2823/5 засуджені, зокрема, мають право: одержувати інформацію про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання; на отримання копій документів з їхніх особових справ та інших документів, що є у розпорядженні адміністрації установи виконання покарань, у порядку, встановленому цими Правилами.

Так, абзацами 1-2 пункту 1 розділу III Правил №2823/5 передбачено, що засуджені мають право подавати пропозиції, заяви та скарги в усній чи письмовій формі від свого імені. Письмові пропозиції, заяви та скарги направляються за належністю через адміністрацію установи виконання покарань. Вони реєструються в канцелярії установи виконання покарань і не пізніше ніж у триденний строк відправляються адресатам. Направлені адресатам пропозиції, заяви та скарги з питань одержання посилок (передач) і бандеролей, надання побачень, телефонних розмов, медичної допомоги, забезпечення речовим майном, а також інші звернення, які можуть бути вирішені по суті адміністрацією установи виконання покарань, розглядаються на місці, не чекаючи результатів їх розгляду організаціями або посадовими особами, яким вони адресовані.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України).

Згідно із статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року № 393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 7 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Як слідує з приписів статті 8 Закону №393/96-ВР письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

За приписами статті 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що орган, до якого направлена заява чи скарга громадянина, зобов`язаний об`єктивно, всебічно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 фактично не погоджувався з повнотою відповідей Міністерства юстиції України, наданих на його запити.

Водночас, як визнав сам позивач у позові, відповіді на його запити надавалися своєчасно.

Поряд з цим, він просив суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадання відповіді на його запити

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2021 року по справі №160/6885/19, який в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує при вирішенні спірних правовідносин. У даному випадку суд не вбачає допущення з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо ненадання відповіді на звернення позивача, оскільки відповідач вчинив дії щодо збору інформації для опрацювання і надання відповіді, про що повідомив позивачу у своєму листі.

Враховуючи викладене, дослідивши відповіді Міністерства юстиції України на інформаційні запити ОСОБА_1 , суд вважає, що відповідачем не допущено протиправну бездіяльність щодо нерозгляду таких запитів.

Суд апеляційної інстанції встановив, що Чернівецьким окружним адміністратвиним судом в повному обсязі надано оцінку доводам позивача стосовно визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо неповного розгляду інформаційних запитів позивача.

12 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом про надання роз`яснень розділу 2 Наказу Міністерства юстиції України від 19.10.2017 року №3233/5 «Про затвердження Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет».

02 серпня 2022 року позивач повторно звернувся до Міністерства юстиції України з аналогічним за змістом запитом як і запит від 12.07.2022 року.

У відповідь Міністерство юстиції України направило лист №70129/А-19018/27 від 18 серпня 2022 року, в якому з посиланням на норми Кримінально-виконавчого кодексу України та Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет , роз`яснило позивачу порядок користування засудженими глобальною мережею Інтернет.

Однак 24 серпня 2022 року позивач повторно звернувся до Міністерства юстиції України з ідентичним запитом про надання інформації, у зв`язку з чим листом Міністерства юстиції України №73602/А-21017/27 від 29 серпня 2022 року відповідач повідомив позивача, що аналогічна за змістом заява в Мін`юст розглядалася та за результатами розгляду йому надано відповідь №70129/А-19018/27 від 18 серпня 2022 року.

03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із інформаційним запитом (аналогічним до змісту із запитами від 12.07.2022 року, від 02.08.2022 року та від 24.08.2022 року) щодо застосування на практиці окремих питань, пов`язаних з доступом до глобальної мережі.

04 жовтня 2022 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України із інформаційним запитом щодо застосування на практиці окремих питань, пов`язаних з наданням засудженим телефонних розмов.

Вказані запити листами Міністерства юстиції України від 07.10.2022 року за №92944/А-24403/27 та №92943/А-24544/24 були направлені до розгляду в межах компетенції до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України.

Листом №2/1-3664-22/А-2587ВС від 21.10.2022 року Департаментом з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України надано відповідні роз`яснення з приводу кількості можливих телефонних розмов, які засуджений має право здійснювати щодня, а також щодо здійснення контролю адміністрацією установи виконання покарань за користування засудженим електронною скринькою.

Крім цього, 12 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом, в якому просив роз`яснити питання щодо кількості можливих телефонних розмов, які засуджений має право здійснювати щодня та порядку їх здійснення, у відповідь на який Міністерство юстиції України направило лист №57762/А-17266/27 від 15.07.2022 року, в якому вказано, що засудженому надається право на телефонні розмови у межах фіксованого або рухомого (мобільного) зв`язку без обмеження їх кількості під контролем персоналу, однак, з метою реалізації права на телефонні розмови засуджених тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин.

З аналогічним інформаційним запитом щодо кількості можливих телефонних розмов, які засуджений має право здійснювати щодня та порядку їх здійснення, позивач звернувся до Міністерства юстиції України і 26 липня 2022 року.

Листом №62064/А-18474/27 від 28.07.2022 року відповідач повторно з посиланнями на норми Кримінально-виконавчого кодексу України, Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, роз`яснив позивачу його право на здійснення телефонних розмов.

Також 13 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із запитом, в якому просив роз`яснити питання щодо користування особами, засудженим до довічного позбавлення волі кімнатами ip телефонії.

Листом №65929/А-17393/27 від 09.08.222 року позивачу роз`яснено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2021 року №828, з метою визначення доцільності законодавчого закріплення права доступу осіб, взятих під варту, до глобальної мережі Інтернет та телефонного зв?язку в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється реалізація експериментального проєкту щодо платної послуги з надання доступу до Інтернету та телефонного зв?язку за допомогою засобів IP-телефонії особам, взятим під варту. Порядок реалізації експериментального проекту щодо надання особам, взятим під варту, в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України платної послуги з доступу до Інтернету та телефонного зв?язку за допомогою засобів ІР-телефонії затверджений наказом Міністерства Юстиції України від 09 вересня 2021 року №3191/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09 вересня 2021 року за №1187/36809 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку за наявності технічної можливості доступ до Інтернету та/або телефонного зв?язку надається безпосередньо у камерах або в іншому приміщенні, обладнаному для отримання таких послуг.

З аналізу відповідей Міністерства юстиції України на численні та, за своєю суттю, ідентичні запити ОСОБА_1 , підтверджується, що відповідач повно та всебічно надав відповіді на такі інформаційні запити, а в деяких випадках забезпечив належний розгляд таких запитів компетентним на те департаментом Міністерства юстиції України.

Сама ж по собі незгода позивача зі змістом наданих відповідей не може свідчити про допущення відповідачем протиправних дій та про неналежний розгляд звернень позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, обставини, на які посилався позивач, спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого нормативного та документального підтвердження, у зв`язку із чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

12 травня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача.

Відповідно до якого, за інформацією, наданою Державною установою «Чернівецький слідчий ізолятор», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , діагноз «Легенево-серцева недостатність, двобічна вірусна пневмонія». На підтвердження долучив копію листа Державної установи «Чернівецький слідчий ізолятор».

20 травня 2025 року Міністерством юстиції України надіслано клопотання про долучення до матеріалів справи.

Зі змісту поданого клопотання встановлено, що на підтвердження факту смерті позивача, до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькій області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідачем було подано запит про надання інформації щодо наявності актового запису про смерть позивача.

З відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькій області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції встановлено, що наявний актовий запис про державну реєстрацію смерті позивача складений Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №1139 від 29.08.2024.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу (ч.1 ст. 319 КАС України).

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті (ч.2 ст. 319 КАС України).

Враховуючи встановлену законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд застосовує норми ч.ч.1,2 ст. 319 КАС України, за якими смерть фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування.

За сукупністю встановлених обставин та вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року - без змін.

Задовольнити заяву Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Ватаманюк Р.В. Капустинський М.М.