Справа № 160/14214/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

23 травня 2025 року Справа 160/14214/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника Єконян Катерини Леонідівни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

16.05.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 15.05.2025 року через систему «Електронний суд» позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Єконян Катерини Леонідівни до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо незастосування при обчисленні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористану щорічну відпустку показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2020 року, 01.01.2021 року, 01.01.2022 року та станом на 01.01.2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2020 року; за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2021 року; за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2022 року; за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових за періоди служби, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2020 року, за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2021 року, за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2022 року, за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати на правничу (правову) допомогу.

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року. Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2023 року №200 сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку з урахуванням пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» підпункту «а» (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), з 13.07.2023 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. За період проходження служби позивачу було виплачено грошове забезпечення не в повному обсязі, з порушенням правових норм. А саме: за період з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року грошове забезпечення нараховувалось з урахуванням прожиткового мінімуму взятого станом на 1 січня 2018 року, замість розрахунку посадового окладу: в 2020 році враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року в розмірі 2027 грн.; в 2021 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року в розмірі 2379 грн.; в 2022 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року в розмірі 2481 грн.; в 2023 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року в розмірі 2684 грн. Неправильно розрахованими відповідно є матеріальні допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, у разі їх нарахування та виплати протягом періоду з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року, і грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. 09.04.2025 року на адресу військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача направлено заяву про перерахунок грошового забезпечення та розміру допомоги на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, у разі їх виплати за період служби, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01 січня відповідного року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів. Крім того, зазначеною заявою було запрошено інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. За результатами розгляду заяви військова частина надала відповідь від 25.04.2025 року №7561, з якої вбачається, що усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, виходячи з розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн. Документи, які просив надати представник позивача, надані не були. Отже, з означеної відповіді військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що нарахування грошового забезпечення та інших виплат позивачу здійснювалося всупереч нормам чинного законодавства, що заперечується відповідачем. Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо неналежного проведення нарахування та виплати грошового забезпечення, позивач вирішив звернутися до суду за захистом порушеного права.

Одночасно із позовною заявою представником позивача Єнокян К.Л. подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій остання просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Аргументи даної заяви зводяться до наступного. Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року. Під час проходження військової служби ОСОБА_1 не було відомо про порушення його прав. Він вважав, що виплати грошового забезпечення здійснюються належним чином, адже справедливо очікував дотримання військовою частиною принципів розумності та добросовісності при нарахуванні виплат. 21.03.2025 року позивач, випадково дізнавшись про можливе порушення його прав, звернувся до Адвокатського об`єднання «Ганна Іщенко та партнери» та уклав договір №2025-0094 від 21.03.2025 року для перевірки повноти нарахування йому грошового забезпечення. З метою надання правничої допомоги ОСОБА_1 , 09.04.2025 року на адресу військової частини НОМЕР_1 було направлено відповідну заяву, якою, зокрема, було витребувано інформацію про те, виходячи з якого розміру грошової суми було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки; відомості щодо тарифного розряду посад, які він займав протягом зазначеного періоду, а також довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період військової служби із січня 2020 року по травень 2023 (включно), із зазначенням основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, індексації та компенсації податків і зборів, та копію витягу із наказу про зарахування/виключення до/зі списків особового складу військової частини. Відповідь військової частини за результатами розгляду заяви надійшла 25.04.2025 року (вих. №7561 від 25.04.2025 року). Отримавши зазначену відповідь, виявилося, що усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, виходячи з розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн. Отже, позивачу стало відомо про неправильність нарахування йому грошового забезпечення тільки з наведеної відповіді військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2025 року. Досудове врегулювання спору не принесло бажаних результатів, тому позивач невідкладно почав вживати заходів для захисту своїх законних прав та інтересів та у найкоротший строк звернувся до адміністративного суду з позовною заявою про оскарження дій відповідача. Тобто, позивач, до звернення за правовою допомогою та отримання відповіді від в/ч не знав про порушення своїх прав, а тому строк позовної давності слід обраховувати з дня отримання відповіді в/ч - з 25.04.2025 року. Окрім серед іншого, представник позивача посилається на судову практику Верховного Суду, судову практику Європейського суду з прав людини на введення воєнного стану в Україні. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням виданим на ім`я позивача. В період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , у складі якої залучався до виконання завдань з протидії збройній агресії з боку російської федерації, що обмежувало його можливості щодо вжиття заходів спрямованих на захист його прав. Вказані обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причини та є підставою для поновлення судом строків, встановлених частиною другою ст. 122 КАС України. Протягом проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивач постійно перебував в розпорядженні військової частини, беручи участь у бойових діях по захисту суверенітету та територіальної цілісності нашої Держави, що значно ускладнювало звернення за правовою допомогою щодо захисту своїх прав та соціальних гарантій, у зв`язку з неможливістю залишити місце розташування частини за власним бажанням. А після звільнення зі служби потребував тривалої реабілітації та соціалізації поза межами бойових дій. Отже, саме після отримання 25.04.2025 року від військової частини офіційної відповіді на заяву про перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу, стало відомо про те, що за період служби військовими частинами нарахування грошового забезпечення здійснювалось не у відповідності чинного законодавства. Крім того, запитувані документи про розмір та порядок нарахування грошового забезпечення відповідачем надано так і не було. Проте, навіть за умови отримання позивачем інформації (розрахунку) щодо сум та всіх складових його грошового забезпечення, інформація щодо того чи обраховувалось таке грошове забезпечення відповідно до норм чинного законодавства, а саме відповідно до якого прожиткового мінімуму йому обраховувалось таке грошове забезпечення не міститься у такому розрахунку. Відповідно, про порушення свої прав позивач міг дізнатися виключно після звернення за правовою допомогою до фахівців в галузі права. Отримання ж офіційної відповіді від військової частини остаточно підтвердило наявність такого порушення. Відповідальність за неправильне нарахування та виплату грошового забезпечення лежить саме на військовій частині. Відповідно у військовослужбовця немає обов`язку щомісяця перевіряти правильність нарахування та виплати йому грошового забезпечення, цей обов`язок лежить безпосередньо на військовій частині, яка здійснює таке нарахування та виплату. А отже, має місце протиправна бездіяльність відповідача і позивач не має нести за неї відповідальність. Грошове забезпечення є однією із соціальних гарантій, що надаються військовослужбовцям.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2025 року зазначена вище справа розподілена та 19.05.2025 року передана судді Пруднику С.В.

В період з 20.05.2025 року по 22.05.2025 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом частини першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Приписами частини першої, другої, третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, в тому числі, які випливають з публічної служби, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як свідчать встановлені обставини справи, предметом даного спору є визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо незастосування при обчисленні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористану щорічну відпустку показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2020 року, 01.01.2021 року, 01.01.2022 року та станом на 01.01.2023 року; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2020 року; за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2021 року; за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2022 року; за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових за періоди служби, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2020 року, за період служби з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2021 року, за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2022 року, за період служби з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на 01.01.2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), в період з 26.12.2017 року по 13.07.2023 року. Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2023 року №200 сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку з урахуванням пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» підпункту «а» (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), з 13.07.2023 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Тобто на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини та на дату звернення позивача до суду стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З огляду на вказані обставини справи, строк на подання адміністративного позову у даній справі становить три місяці з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

Суд враховує, що отримання позивачем відповіді військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2025 року №7561 щодо надання інформації про перерахунок грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

Грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про те, з яких складових воно складається, як обраховано та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Отже, з дня отримання грошового забезпечення військовослужбовцем останній вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання грошового забезпечення, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, звернувся до військової частини із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від військової частини відповіді на подану нею заяву.

Таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

Суд зазначає, що позивач щомісячно отримував грошове забезпечення за період з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року, через що мав можливість з`ясувати розмір складових грошового забезпечення.

Отже, після ознайомлення з наказом про виключення зі списків частини та проведення розрахунку вважається, що позивач повинен був дізнатися про те, які види грошового забезпечення йому підлягали виплаті при звільненні та за час проходження служби.

Таким чином, позивач про виплату йому грошового забезпечення та інших виплат в неналежному розмірі повинен був дізнатися на час отримання такого грошового забезпечення за відповідний місяць.

Тому, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду із позовною заявою відповідно до вимог частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині позовних вимог з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому визначені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, відновили свою дію з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року внаслідок відміни постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Аналогічна правові позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22.

При цьому, що стосується позовних вимог за період з 01.01.2020 року по 18.07.2022 року, то такий строк до суду не пропущено, оскільки до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Крім того, маючи сумніви щодо правильності нарахування складових його грошового забезпечення за спірний період, позивач мав реальну та об`єктивну можливість після отримання грошового забезпечення за відповідний місяць виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації щодо розміру та порядку обрахування виплачених йому складових грошового забезпечення.

Отже, з дня отримання виплати, працівник (службовець) вважається таким, що повинен дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Винятком з цього правила є випадок, коли особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових грошового забезпечення звернулась до роботодавця із заявою про надання відповідної інформації.

В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.

З урахуванням наведеного, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

В розглядуваному випадку позивач, який проходив військову службу, вжив заходів для з`ясування складових грошового забезпечення лише у січні 2025 року.

У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 по справі №240/12017/19 зауважено, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого строку. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Оцінюючи доводи позивача про дотримання строку звернення до суду з вказаним позовом, суд дійшов висновку про пасивну поведінку позивача, що свідчить про не дотримання останнім строку звернення до суду з урахуванням наявної можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду, суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 26.10.2023 року у справі №380/653/23:

«…Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та від 21.03.2025 року у справі № 460/21394/23.

Отже, до правовідносин у цій справі застосуванню підлягають норми частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції після 19 липня 2022 року, які, в свою чергу, передбачають тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. При цьому, перебіг такого строку слід розраховувати з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати строки звернення, визначені нормами КАС України (статті 122).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена 05 жовтня 2022 року і саме цього дня з отриманих документів з питань грошового забезпечення позивачка дізналась, що їй не нараховано та не виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби. Указана обставина не оспорюється відповідачем…».

У нашому випадку, з матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 15.05.2025 року (позов сформовано в системі «Електронний суд»), тобто поза межами тримісячного строку з дня виключення із списків особового складу (13.07.2023 року).

Тобто, у даному випадку останній день подання до суду позовної заяви припадає на 12.10.2023 року в частині позовних вимог з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року - тримісячний строк обчислюється з дати звільнення 13.07.2023 року.

При цьому, позивач не був позбавлений можливості раніше звернутися за правовою допомогою до адвоката адже відповідно до статті 8 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу" право на безоплатну первинну правничу допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.

За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Водночас саме посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого органу, що, водночас, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові у постанові Верховного Суду від 10.04.2025 року у справі №200/2237/24.

Відповідно до п. 38 постанови Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 640/7095/22 при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.

Крім того, в постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24 Верховний Суд навів такий висновок:

«[…]

57. На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне сформувати наступний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 122 та 123 КАС у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

[…]».

При цьому варто зазначити, що Верховний Суд у постанові суду від 06.12.2024 року у справі № 400/5432/24 уважав безпідставними посилання касатора на те, що про порушення своїх прав щодо отримання грошового забезпечення в належному розмірі він дізнався лише з листа військової частини НОМЕР_2 від 01 травня 2024 року № 1330, оскільки про розмір виплаченого йому грошового забезпечення він дізнавався щомісячно, і не був позбавлений права під час проходження військової служби на звернення до відповідача про надання йому роз`яснень щодо складових виплаченого йому грошового забезпечення та проведених утримань податку та інших обов`язкових платежів.

В той же час, жодних доказів перебування і виконання обов`язків позивачем військової служби у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, місцях активних бойових дій, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, участі військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях, або наявності інших обставин, пов`язаних з проходженням військової служби, які унеможливити звернутися до суду у строк з 13.07.2023 року по 12.10.2023 року в частині позовних вимог з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року - тримісячний строк обчислюється з дати звільнення 13.07.2023 року, визначений процесуальним законом, до позовної заяви не надано.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

За таких обставин, суд не погоджується з доводами позивача відносно поважності причин пропуску строку для звернення до адміністративного суду з цим позовом викладеними в заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства.

Частиною 6 ст. 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно з ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення.

З огляду на викладене, позовну заяву слід залишити без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску з 13.10.2023 року по 15.05.2025 року в частині позовних вимог з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року.

Вищенаведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам встановленим КАС України, а тому вона підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 із даною позовною заявою.

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Єконян Катерини Леонідівни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Позивачу надати строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду:

- уточнену позовну заяву із доказами направлення іншим учасникам справи у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України;

- вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску з 13.10.2023 року по 15.05.2025 року в частині позовних вимог з 19.07.2022 року по 20.05.2023 року.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали про залишення позовної заяви з руху невідкладно надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник