Справа № 320/39715/24
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м. Київ № 320/39715/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МОЙДОДИР"

до Головного управління ДПС у м.Києві, Державної податкової служби України

про визнання протиправним та зміну податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю "МОЙДОДИР" з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, Державної податкової служби України, в якому просить суд:

- переглянути податкове повідомлення-рішення №8 від 15.04.2024р. та змінити суму штрафних санкцій з загальної суми 2 107 918,84 грн. до 3 551,02 грн. (за поставкою від 05.07.2018 року).

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що порушення строків розрахунків за іншими поставками було спричинено дією обставин непереборної сили (форс-мажору), які виникли внаслідок повномасштабного збройного вторгнення рф на територію України, введення воєнного стану та відповідних обмежень. У зв`язку з цим позивач вважає, що перебіг строків розрахунків і відповідальність за їх порушення мали бути зупинені відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про валюту і валютні операції». На підтвердження наявності форс-мажорних обставин ТОВ «МОЙДОДИР» посилається на загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, в якому ТПП засвідчила, що військова агресія рф проти України є форс-мажорними обставинами, які діють з 24.02.2022.

У судовому засіданні представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач-1 ГУ ДПС у м. Києві у відзиві на позов зазначає, що вказаний лист ТПП не є належним доказом настання форс-мажору в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», оскільки він не виданий за індивідуальним зверненням позивача та не містить ідентифікації конкретного контракту або зобов`язання. Податковий орган вважає, що виконання договору з нерезидентом не було унеможливлене, оскільки поставки товару від ТОВ «МОЙДОДИР» відбувалися навіть після початку дії воєнного стану.

Також Відповідач вказує, що позивач не надав інших належних доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між воєнним станом та неможливістю отримати оплату від нерезидента ТОО «NOVA MDD» у встановлені строки.

Відповідач не погоджується з позицію позивача викладеною у позовній заяві та вважає її протиправною.

Відповідач-2 ДПС України підтримав аргументацію ГУ ДПС у м. Києві та наголосила, що Державної податкової служби України не брала участі у проведенні документальної планової виїзної перевірки ТОВ «МОЙДОДИР», не приймала податкового повідомлення-рішення, яке є предметом оскарження у цій справі, та не є суб`єктом владних повноважень, який вчинив спірні дії. У зв`язку з цим ДПС України вважає свою участь у справі необґрунтованою та просила суд виключити її зі справи як неналежного відповідача.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 30.08.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 30.09.2024.

30.09.2024 у судове засідання не прибув позивач, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Представником відповідача було подане клопотання щодо виключення ДПС України як неналежну сторон. Суд на місці ухвалив, у зв`язку з неявкою позивача надати додатковий час позивачу для ознайомлення з доказами по справі та перенести судове засідання на 04.11.2024.

04.11.2024 у судове засідання не з`явився представник позивача та відповідача - 2. Вислухавши думку представника ГУ ДПС м. Києві, суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити та призначити розгляд справи по суті на 30.12.2024.

25.11.2024 від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами без його участі.

30.12.2024 суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у письмовому провадженні.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Товариство з обмеженою відповідальністю «МОЙДОДИР» (далі позивач, ТОВ «МОЙДОДИР»), , зареєстроване в Україні 19.01.2000 року (реєстраційний запис №5000951) Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві. Місцезнаходження підприємства: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 114. Позивач перебуває на податковому обліку з 31.01.2000 року в ДПІ у Голосіївському районі м. Києва, реєстраційний номер 2762, та є платником податку на додану вартість з 02.03.2000 року (ІПН 09).

Основним видом діяльності підприємства є оптова торгівля меблями для ванних кімнат. В межах господарської діяльності позивач має виробничі об`єкти за адресами: м. Кагарлик, вул. Комунарська, 97 (7373,5 кв.м) та вул. Комунарська, 52-а (104,3 кв.м), а також орендує офісне приміщення в смт Чабани, Київська обл., вул. Машинобудівників, 1 (договір оренди від 01.02.2017 з ТОВ «Техномеблі»).

Між ТОВ «МОЙДОДИР» (Продавець) та ТОВ «NOVA MDD» (Покупець, Республіка Казахстан) було укладено експортний контракт № 21-11-16 від 21.11.2016 на поставку меблів для ванних кімнат. У межах виконання контракту були здійснені поставки за інвойсами №8, №34 38 на загальну суму, що підлягає валютному нагляду згідно акту перевірки, та по якій були встановлені порушення строків розрахунків, зокрема, на 2019 2023 роки.

25.01.2024 06.03.2024 року Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «МОЙДОДИР» щодо дотримання вимог податкового, валютного законодавства, законодавства з ЄСВ. За результатами перевірки складено акт від 13.03.2024 № 21108/Ж5/26-15-07-03-03-21/30724161, згідно з яким встановлено факт порушення строків проведення валютних розрахунків, зокрема за інвойсом №8 затримка на 3 дні.

На підставі акта перевірки 15.04.2024 року було винесено податкове повідомлення-рішення №8, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 2 107 918,84 грн. відповідно до норм Закону України «Про валюту і валютні операції».

Позивач оскаржив вказане податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку, однак рішенням ДПС України від 20.06.2024 №18559/6/99-00-06-01-02-06 скаргу залишено без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з висновками контролюючих органів, зазначає, що строк оплати за інвойсами №34 38 припадає на період дії форс-мажорних обставин введення воєнного стану на території України (з 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України №64/2022). У зв`язку з цим позивач вважає, що не може нести відповідальність за прострочення валютних розрахунків, оскільки має сертифікат Торгово-промислової палати України про наявність обставин непереборної сили.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення №8 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлення відповідальності за порушення ними валютного законодавства визначає Закон України «Про валюту і валютні операції» №2473-VIII від 21.06.2018 (далі - Закон №2473-VIII).

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Згідно з п. 2 ст. 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» У разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.

Пунктом 21 розділу постанови Правління Національного банку України від 02.01.2019 №5 «Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів. Відповідно до пункту 14-2 Постанови Правління НБУ від 24.08.2022 №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», на період воєнного стану граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року.

Згідно з пункту 7 розділу ІІ Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженого постановою НБУ від 02.01.2019 №7, банк розпочинає відлік установлених Національним банком граничних строків розрахунків з дати:

1) оформлення МД типу ЕК-10 "Експорт", ЕК-11 "Реекспорт" на продукцію, що експортується (якщо продукція згідно із законодавством України підлягає митному оформленню), або підписання акта або іншого документа, що засвідчує поставку нерезиденту товару відповідно до умов експортного договору (якщо товар згідно із законодавством України не підлягає митному оформленню), - за операціями з експорту товарів;

2) здійснення платежу (списання коштів з рахунку клієнта), а в разі застосування розрахунків у формі документарного акредитива - здійснення банком платежу на користь нерезидента (списання коштів з рахунку банку) - за операціями з імпорту товарів.

Законодавством в сфері валютного регулювання встановлено граничні строки з розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, які встановлюються Національним банком України. На період дії воєнного стану такі строки становлять 180 днів з дня митного оформлення Товару.

Згідно з пункту 9 розділу ІІІ Інструкції від 02.01.2019 №7, банк завершує здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків:

1) якщо сума незавершених розрахунків за операцією з експорту, імпорту товарів не перевищує незначної суми. У разі здійснення розрахунків за експорт. імпорт товарів в іноземній валюті сума незавершених розрахунків за операцією з експорту, імпорту товарів визначається за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату останньої події за відповідною операцією (остання дата платежу/ надходження грошових коштів, дата поставки товару, дата зарахування зустрічних однорідних вимог).

Незначним є розмір валютної операції (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції), який є меншим, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (підпункт 7 пункту 2 Постанови правління Національного банку України від 02 січня 2019 року №5).

Згідно з ст. 20 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» №361-1Х від 06.12.2019.

Фінансові операції с пороговими, якщо сума, на яку здійснюється кожна із них, дорівнює чи перевищує 400 тисяч гривень або дорівнює чи перевищує суму в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, еквівалентну за офіційним курсом гривні до іноземних валют і банківських металів 400 тисяч гривень на момент проведення фінансової операції.

Згідно з пунктом 4 Постанови Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 8, якою затверджено Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, вимоги цього Положення не поширюються на валютні операції, що здійснюються в т.ч. на незначну суму. Дане виключення не поширюються на валютні операції в разі дроблення валютної операції.

Відповідно до підпункту 5 пункту 3 Інструкції від 02.01.2019 №7 дроблення операції з експорту товару - штучне ділення поставки товару за операцією з експорту товару, що передбачає одночасну наявність таких ознак:

операції з експорту товару здійснюються одним резидентом;

операції, пов`язані між собою одним контрагентом-нерезидентом та договором (контрактом, угодою, іншим документом, що застосовується в міжнародній практиці та може вважатися договором);

сума кожної операції з експорту товару с меншою, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - незначна сума);

сума операцій з експорту товару за календарний місяць перевищує десятикратний розмір операції на незначну суму.

Таким чином, не підлягають валютному нагляду, та, відповідно, нагляду за дотриманням граничних термінів повернення валютної виручки операції з експорту товару на суму, що не перевищує 400 000 грн, або її еквіваленту в іноземній валюті. Вказані обмеження не поширюються на операції, які містять ознаки дроблення.

Відповідно до частини 6 та 7 статті 13 ЗУ «Про валюту та валютні операції» нарахування пені за порушення граничних термінів повернення валютної виручки припиняється на час дії форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання контрактних зобов`язань, або звернення до суду з вимогою про стягнення такої заборгованості з боржника-нерезидента.

Згідно з частиною 6 ст. 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» у разі якщо виконання договору, передбаченого частинами другою або третьою цієї статті, зупиняється у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин. Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту).

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видано Торгово-промисловою палатою України та уповноваженою нею регіональними торгово-промисловими палатами, або уповноваженою організацією (органом) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту) є підставою для подовження законодавчо встановлених термінів (строків) розрахунків на період дії форс-мажорних обставин та підставою для не нарахування пені на період дії форс-мажорних обставин.

VI. Оцінка суду

Аналізуючи наведені вище норми права та встановлені судом обставини справи, можна дійти висновку, що господарські операції з експорту товарів, здійснені позивачем у межах зовнішньоекономічного контракту з нерезидентом, підлягають валютному нагляду та регулюванню у межах спеціального законодавства, а саме Закону України «Про валюту і валютні операції».

Судом установлено, що на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві №105-п від 12.01.2024 року у період з 25.01.2024 по 06.03.2024 було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «МОЙДОДИР» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та законодавства щодо єдиного соціального внеску. За результатами перевірки було складено акт № 21108/Ж5/26-15-07-03-03-21 від 13.03.2024 року, в якому зафіксовано факти порушення позивачем строків проведення валютних розрахунків при експорті товарів нерезиденту ТОО «NOVA MDD» (Республіка Казахстан).

Згідно з актом, порушення були виявлені, зокрема, за наступними інвойсами:

Інвойс №8 від 05.07.2018 граничний термін оплати: 01.01.2019; оплата фактично здійснена із затримкою на 3 календарні дні.

Інвойси №34-38 (листопад - грудень 2021, серпень - листопад 2022) - граничні строки оплати припадали на кінець 2022 перше півріччя 2023 року, за якими на дату перевірки оплата або не здійснена, або строк порушено.

Порушення строків валютних розрахунків підтверджується первинними бухгалтерськими документами, виписками з банку, контрактом №21-11-16 від 21.11.2016, а також поясненнями посадових осіб підприємства, наданими під час перевірки.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про валюту і валютні операції», у разі порушення резидентом строку розрахунків за експортними операціями, такий резидент зобов`язаний сплатити пеню за кожний день прострочення. Така відповідальність є безумовною і не залежить від вини платника податків.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що, на переконання позивача, порушення строків валютних розрахунків за експортним контрактом сталося не з його вини, а внаслідок дій (або бездіяльності) контрагента-нерезидента ТОО «NOVA MDD» (Республіка Казахстан), який не здійснив оплату у межах строків, передбачених умовами контракту та валютним законодавством.

Суд не приймає такі доводи як обґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473-VIII, порушення резидентами строку розрахунків, встановленого відповідно до цієї статті, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення, незалежно від причин невиконання зобов`язання або наявності вини. Законодавець прямо передбачив, що пеня має об`єктивний характер і не залежить від суб`єктивних факторів або вини резидента. Зокрема, ця норма має імперативний зміст:

«Порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення...»

Відповідальність у вигляді пені є фінансовим наслідком ненадходження валютної виручки у встановлений строк та покладається на резидента суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності. При цьому наявність чи відсутність його вини не є юридично релевантною умовою для застосування такої санкції. Цей підхід є аналогічним до принципу об`єктивної відповідальності, що притаманний валютному нагляду, який виконує публічно-правову функцію збереження валютної стабільності та платіжного балансу держави.

В силу частини другої статті 13 цього ж Закону, строк виплати заборгованості обчислюється з моменту:

- митного оформлення продукції - для товарних експортних операцій;

- або з дати оформлення інвойсу/акта - у випадку експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності.

Таким чином, обов`язок зарахування грошових коштів на рахунки резидента є строго визначеним у часі і контролюється органами валютного нагляду, зокрема податковими органами.

Суд бере до уваги правові позиції, сформовані Верховним Судом, які є аналогічними обставинам, що розглядаються у цій справі, та підлягають застосуванню з урахуванням засад правової визначеності та єдності судової практики.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі № 520/2941/24 зазначено, що:

«Форс-мажорні обставини або інші зовнішні чинники, що вплинули на можливість контрагента здійснити платіж, не виключають відповідальності резидента у вигляді пені, якщо останній не довів безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між цими обставинами і фактом порушення строку розрахунків.»

У постанові Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 560/9742/22 зазначено:

«Пеня за порушення строків валютних розрахунків має публічно-правовий характер, її нарахування не потребує встановлення вини, умислу або необережності резидента. Відповідальність настає в силу самого факту порушення строку надходження валютної виручки.»

Також у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 826/16446/17 суд дійшов висновку:

«Резидент відповідає за валютні надходження за договором незалежно від дій (чи бездіяльності) іншої сторони договору контрагента-нерезидента. Саме резидент зобов`язаний контролювати строковість та повноту розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом.»

Таким чином, довід позивача щодо відсутності його вини як підстави для невиконання валютного зобов`язання або несплати пені, не відповідає приписам спеціального валютного законодавства. Нормами статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» встановлено безумовний обов`язок резидента забезпечити вчасне надходження валютної виручки. У разі його порушення настає обов`язкове нарахування пені.

Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про непередбачуваність, невідворотність і неможливість вплинути на дії контрагента-нерезидента, а отже, не довів підстави для звільнення від відповідальності за затримку у валютних розрахунках.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що застосування контролюючим органом пені є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає положенням чинного законодавства України.

Щодо наданого позивачем сертифіката Торгово-промислової палати України та посилань на форс-мажорні обставини суд зазначає таке.

Позивач посилається на те, що наданий ним сертифікат про форс-мажорні обставини, виданий Торгово-промисловою палатою України (далі ТПП), засвідчує об`єктивну неможливість своєчасного виконання умов зовнішньоекономічного договору, що, на його думку, повинно звільнити від відповідальності за порушення строків валютних розрахунків.

Суд не погоджується з наведеним аргументом, з огляду на наступне.

Частина шоста статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» встановлює особливу процедуру припинення перебігу строків валютних розрахунків у разі настання форс-мажорних обставин. Зокрема, нормою передбачено, що:

«...перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин.»

«Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту)».

Таким чином, для того щоб перебіг строків розрахунків міг бути зупинений, необхідним є надання довідки саме уповноваженого органу країни, де знаходиться контрагент (нерезидент) у даному випадку Республіки Казахстан.

Наданим позивачем сертифікатом ТПП України відображено лише загальну ситуацію в Україні, пов`язану з введенням воєнного стану. Жодного підтвердження того, що військові дії вплинули на платоспроможність, діяльність або можливість виконання зобов`язань ТОО «NOVA MDD» (Казахстан), документ не містить. Крім того, такий сертифікат взагалі не може вважатися довідкою органу країни контрагента, що прямо вимагається частиною шостою статті 13 Закону.

Суд звертає увагу, що форс-мажор не має автоматичної сили, і факт дії воєнного стану не є підставою для звільнення від відповідальності у будь-якому випадку. Суд з урахуванням правових позицій Верховного Суду зазначає, що сторона, яка посилається на форс-мажор, зобов`язана довести, що саме ці обставини зумовили неможливість конкретного виконання зобов`язання.

Так, у постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 913/20/21 зазначено:

«Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, повинна довести не тільки їх наявність, а й причинно-наслідковий зв`язок із порушенням зобов`язання.»

У постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 911/589/21 викладено позицію:

«Наявність сертифіката ТПП про форс-мажор не є беззаперечним доказом і підлягає критичній оцінці судом у сукупності з іншими доказами.»

Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18:

«Факт запровадження воєнного стану в країні перебування однієї сторони договору не є форс-мажором для іншої сторони договору, якщо вона знаходиться у безпечному регіоні та має технічну і правову можливість виконати договірні зобов`язання.»

З матеріалів справи судом установлено, що позивач продовжував здійснювати експортні поставки після 24.02.2022, зокрема за інвойсами № 37 та № 38, а оплата за інвойси здійснювалася частково або із затримками. Жодного доказу того, що діяльність компанії ТОО «NOVA MDD» у Республіці Казахстан була об`єктивно унеможливлена, позивачем не надано.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що саме обставини, які мали місце в Україні, стали причиною невиконання грошових зобов`язань контрагентом-нерезидентом. Водночас позивач не довів відсутність можливості вплинути на строковість виконання розрахунків, що виключало б його відповідальність.

Надані позивачем документи, зокрема сертифікат Торгово-промислової палати України, не є належним підтвердженням наявності форс-мажорних обставин у розумінні положень частини шостої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції».

Зазначений документ:

- не виданий компетентним органом держави місцезнаходження контрагента-нерезидента, який зобов`язаний був здійснити оплату;

- не містить доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між обставинами в Україні та фактом невиконання валютного зобов`язання саме з боку контрагента.

Ураховуючи викладене, суд критично оцінює наведені доводи позивача щодо наявності форс-мажору та вважає їх необґрунтованими. Відсутність належних і допустимих доказів унеможливлює висновок про наявність підстав для звільнення від відповідальності.

Нарахування пені за порушення граничних строків розрахунків є законним, має об`єктивний характер та відповідає вимогам частини п`ятої статті 13 зазначеного Закону.

Щодо застосування мораторію на нарахування пені під час дії карантину або воєнного стану.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає: пеня, нарахована за порушення строків валютних розрахунків, не підлягає стягненню, оскільки на період дії карантину, запровадженого у зв`язку з поширенням COVID-19, а також на період дії воєнного стану, відповідно до положень Податкового кодексу України, діє мораторій на нарахування пені, який, на думку позивача, поширюється також і на валютні правовідносини.

Суд зазначає, що згідно з абзацом 11 пункту 52.1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, у період з 1 березня 2020 року до останнього календарного дня місяця, в якому завершується карантин, платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена пеня підлягає списанню.

Проте вказана норма застосовується виключно до пені, передбаченої Податковим кодексом України, і не охоплює пеню, що виникає у зв`язку з порушенням строків розрахунків у зовнішньоекономічній діяльності.

Пеня за порушення строків розрахунків у сфері валютного регулювання врегульовується спеціальним законом - Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 №2473-VIII.

Цей закон, відповідно до частин 1-3 статті 3, є спеціальним щодо регулювання валютних операцій, і його положення мають пріоритет над загальними нормами інших законів, у тому числі Податкового кодексу України. Зокрема:

«Питання здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду регулюються виключно цим Законом. Зміна положень цього Закону може здійснюватися виключно окремими законами про внесення змін до цього Закону.»

«У разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення цього Закону.»

Суд констатує, що Закон №2473-VIII не містить жодного положення про звільнення від відповідальності за порушення строків валютних розрахунків у період карантину чи воєнного стану.

Чинне законодавство розмежовує поняття пені в податковому розумінні та пені у валютному регулюванні: Пеня за статтею 13 Закону №2473-VIII є публічно-правовою фінансовою санкцією; Вона нараховується незалежно від вини та обраховується автоматично; Не є заходом впливу в розумінні ст. 14 цього ж Закону (штрафи, адміністративна відповідальність).

Суд бере до уваги сформовану практику Верховного Суду щодо відмежування правового регулювання відповідальності за порушення строків валютних розрахунків від норм Податкового кодексу України, які передбачають податкові послаблення у зв`язку з карантином або воєнним станом.

Так, аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 23.07.2024 у справі № 240/25642/22, в якій зазначено:

«Пеня за порушення строків валютних розрахунків є спеціально врегульованою категорією відповідальності, що не підпадає під загальні податкові послаблення, зокрема ті, що стосуються дії карантину або воєнного стану. Її застосування регулюється виключно Законом України «Про валюту і валютні операції».»

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 у справі № 380/8821/23, у якій чітко вказано:

«Відсутність змін до Закону № 2473-VIII, які б встановлювали винятки щодо нарахування пені в період карантину, підтверджує неможливість застосування до неї податкового мораторію».

Крім того, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 826/10571/20 висловлено аналогічну правову позицію:

«Положення підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ щодо списання податкової пені не можуть тлумачитись як такі, що поширюються на фінансові санкції у сфері валютного контролю.»

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII, порушення резидентами строку розрахунків за зовнішньоекономічними операціями тягне за собою нарахування пені:

«Порушення резидентами строку розрахунків [...] тягне за собою нарахування пені [...] Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором [...].»

Це положення є прямим нормативним підтвердженням правомірності застосування пені у разі порушення граничних строків надходження валютної виручки, незалежно від наявності вини резидента та без урахування податкових пільг чи мораторіїв.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що мораторій на нарахування пені, встановлений Податковим кодексом України, не поширюється на пеню, передбачену Законом України «Про валюту і валютні операції». Пеня, нарахована за порушення строків валютних розрахунків, має окреме регулятивне походження, встановлена спеціальним законом, і підлягає застосуванню на загальних умовах, незалежно від карантину чи воєнного стану.

Позивач не довів, що у період дії таких обставин діяли законодавчі норми, які б звільняли резидента від відповідальності за порушення строків валютного законодавства. Отже, дії контролюючого органу з нарахування пені є правомірними, а доводи позивача безпідставними.

Оцінивши докази у справі, правову природу спірних правовідносин та застосовні норми матеріального права, суд дійшов однозначного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи позивача щодо начебто відсутності його вини у порушенні строків валютних розрахунків є юридично неспроможними, не підтверджені належними та допустимими доказами й суперечать імперативним приписам частини п`ятої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції», яка передбачає безумовне нарахування пені за кожен день прострочення незалежно від наявності вини.

Посилання на сертифікат ТПП України, як і згадки про воєнний стан чи карантин, не змінюють правової сутності відповідальності, встановленої спеціальним законом. Жодного доказу, що підтверджував би об`єктивну неможливість виконання валютних зобов`язань саме з боку нерезидента або доводив причинно-наслідковий зв`язок між обставинами в Україні та порушенням строків оплати - позивач не надав.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а дії контролюючого органу з нарахування пені - законними, обґрунтованими та такими, що повністю відповідають вимогам чинного законодавства України.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку із відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.