Справа № 520/3541/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 р. Справа № 520/3541/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.03.25 по справі № 520/3541/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області

про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Чернівецькій області, апелянт), в якій просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо не зарахування періоду його трудової діяльності ОСОБА_1 з 05.09.1991 та періоду проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1998 до страхового стажу та відмови в призначенні йому пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області зарахувати період його трудової діяльності з 05.09.1991 та період проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1998 до його страхового стажу та призначити йому пенсію по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 позовну заяву задоволено.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо не зарахування періоду трудової діяльності ОСОБА_1 з 05.09.1991 та періоду проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1998 до страхового стажу та відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області зарахувати період трудової діяльності ОСОБА_1 з 05.09.1991 та період проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1998 до страхового стажу та призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині неправильного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просив суд рішення скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивачу обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності через відсутність необхідного страхового стажу, який на день звернення із заявою про призначення пенсії склав 09 років 09 місяців, а відповідно до ч.1 ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - мав складати 14 років.

До страхового стажу позивача не зараховано :

- період роботи в ДП Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 з 05.09.1991, оскільки відсутній запис у трудовій книжці про звільнення з цієї роботи, також відсутня інформація про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб;

- період проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 згідно з довідкою від 09.06.1999 №4/332, оскільки підстава видачі даної довідки є військовий квиток, який не є первинним документом.

Відтак ГУ ПФУ в Чернівецькій області діяло правомірно, на підставі чинного законодавства, тому підстави для визнання протиправним та скасування рішення від 02.12.2024 №53 відсутні.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Як вбачається із копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданої 05.09.1991, його було прийнято на роботу до Державного підприємства Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 на посаду інженера дорожньо-будівельних машин та обладнання 05.09.1991 (запис1) відповідно до наказу №108-ок від 05.09.1991; 10.07.1996 ОСОБА_1 було переведено на посаду старшого інженера дорожньо-будівельних машин та обладнання (запис 2) згідно з наказом №68/ок від 10.07.1996 . Запис про звільнення з цього підприємства відсутній. (а.с.12-13).

Крім того, у трудовій книжці ОСОБА_1 наявний запис, що в період з 03.07.1986 по 06.05.1988 ОСОБА_1 служив у лавах Радянської Армії (а.с.13).

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №4/332 від 09.06.1999, ОСОБА_1 дійсно проходив службу в лавах Радянської Армії з 03.07.1986 по 06.05.1988; підстава : військовий квиток за № НОМЕР_2 (а.с.15).

Відповідно до архівної довідки Харківського національного автомобільно-дорожнього університету від 22.11.2024 №3585/02 ОСОБА_1 дійсно навчався на денному відділенні механічного факультету у 1984-1991 роках; йому- студенту 3 курсу було надано академічну відпустку у зв`язку з призовом до лав Радянської Армії з 05.11.1986 (наказ 126/4 від 05.11.1986) та поновлено до навчання на 3 курсі з 01.09.1988, як звільненого в запас із лав Радянської Армії (наказ №104/4 від 30.08.1988) (а.с.16).

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №954862, ОСОБА_1 з 24 вересня 2024 року була встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням (а.с.10-11).

26.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

Рішенням ГУ ПФУ в Чернівецькій області №53 від 02.12.2024 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, який для призначення пенсії по інвалідності (3 група) становить 14 років. Натомість страховий стаж ОСОБА_1 склав 9 років 9 місяців.

До страхового стажу позивача не зараховано: - період роботи з 05.09.1991, оскільки відсутній запис про звільнення з роботи, відсутня інформація про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб; - період проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 згідно з довідкою від 09.06.1999 №4/332, оскільки підставою видачі є військовий квиток, який не є первинним документом.

Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо не зарахування до його страхового стажу вищезазначених періодів трудової діяльності та відмови в призначенні йому пенсії по інвалідності, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 вищезазначених періодів трудової діяльності та відмови в призначенні йому пенсії по інвалідності

ГУ ПФУ в Чернівецькій області безпідставно та необґрунтовано дійшло висновку про відсутність у позивача необхідного страхового стажу та, відповідно протиправно відмовило йому у призначенні пенсії по інвалідності.

Відсутність запису про звільнення позивача з роботи, на яку його було прийнято з 05.09.1991 не є підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу, оскільки невиконання підприємством обов`язку зі сплати внесків до Пенсійного фонду України не може позбавити позивача соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи на підприємстві.

Суд першої інстанції також зазначив, що ГУ ПФУ в Чернівецькій області було протиправно не зараховано період проходження позивачем військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988, що підтверджується не тільки записами в трудовій книжці позивача, а й довідкою №4/332 від 09.06.1999 та архівною довідкою №3585/02 від 22.11.2024.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (Закон № 1058-IV в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Приписами ст.30 Закону №1058-IV визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи .

Залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно з законодавством. Органи Пенсійного фонду та застрахована особа мають право в установленому законом порядку оскаржити рішення органів медико-соціальної експертизи ( ст.31 Закону № 1058-IV).

Згідно з ч.1 ст. 32 Закону№1058-ІV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю ІІ та ІІІ груп: від 56 років до досягнення особою 59 років включно 14 років.

Цією нормою визначено право осіб з інвалідністю на пенсію по інвалідності за наявності відповідного віку та страхового стажу, виходячи з часу настання інвалідності або дня звернення за пенсією.

У свою чергу, згідно п.2 ч.1 ст.45 Закону № 1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків:2) пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Буквальний аналіз даної норми свідчить, що пенсія по інвалідності при наявності у особи відповідного права призначається саме з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

У спірних правовідносинах інвалідність ІІІ групи позивачу було встановлено з 24.09.2024, а із заявою до пенсійного органу про призначення йому пенсії по інвалідності останній звернувся 26.11.2024, тобто в межах встановленого Законом строку.

На час звернення із цією заявою позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг віку 57 років, отже, необхідний страховий стаж для призначення йому пенсії по інвалідності мав складати 14 років.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).

Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-ХІІ ( далі - Закону № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Так, ст.62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 , за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , виданої 05.09.1991, його було прийнято на роботу до Державного підприємства Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 на посаду інженера дорожньо-будівельних машин та обладнання 05.09.1991 (запис1) відповідно до наказу №108-ок від 05.09.1991; 10.07.1996 ОСОБА_1 було переведено на посаду старшого інженера дорожньо-будівельних машин та обладнання (запис 2) згідно з наказом №68/ок від 10.07.1996 . Запис про звільнення ОСОБА_1 з цього підприємства відсутній (а.с.12-13).

Колегія суддів зазначає, що порядок ведення трудових книжок передбачений Інструкціями про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з пунктами 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР №162 20.06.1974 (у редакції, яка діяла на момент заповнення запису 1 трудової книжки позивача ) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 р.) записується: 1984.05.01, в трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 року: 05.01.1984.

Записи виконуються акуратно, ручкою з пером або кульковою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі-Інструкція №58), яка була чинною під час роботи ОСОБА_1 з 1993 по 1996 роки.

Згідно з п.1.1. Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п.2.4. Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення носяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п.2.14 Інструкції № 58 у графі 3 розділу Відомості про роботу як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у Класифікаторі професій .

Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону ( п.2.26 Інструкції №58).

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер(п. 2.27 Інструкції №58).

Колегія суддів, дослідивши копію трудової книжки НОМЕР_1 від 05.09.1991 та, зокрема, записи №1, №2 з 05.09.1991 по 10.07.1996 про роботу ОСОБА_1 на Державному підприємстві «Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681» встановила, що ці записи зроблено у точній відповідності до вимог Інструкцій № 162 та №58.

Відповідно до спірного рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 02.12.2024 №53 до страхового стажу позивача не зараховано згідно з трудовою книжкою період його роботи на Державному підприємстві Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 з 05.09.1991, оскільки відсутній запис про звільнення з роботи , відсутня інформація про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб.

З урахуванням викладених вище положень Інструкцій, колегія суддів дійшла висновку, що копією трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено період його трудової діяльності на Державному підприємстві Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 з 05.09.1991 по 10.07.1996, оскільки дані про його трудову діяльність за цей період занесені до трудової книжки за правилами Інструкцій №162, №58, тому цей період протиправно не був зарахований відповідачем до страхового стажу ОСОБА_1 для призначення йому пенсії по інвалідності.

Натомість подальший період трудової діяльності позивача на цьому підприємстві з 11.07.1996 до моменту його звільнення, жодними доказами не підтверджено, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів також зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17, від 11.07.2019 у справі №607/14795/16-а, від 31.07.2019 у справі №750/10916/16-а, від 19.09.2019 у справі №229/1905/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до записів у трудовій книжці позивача місцезнаходженням Державного підприємства Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 є м. Харцизьк, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, тобто підприємство розміщувалось в районах проведення антитерористичної операції.

З 2014 року місто Харцизьк контролюється владою Донецької Народної Республіки.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду, зроблений ним у постанові від 22.10.2018 у справі №235/2357/17.

У цій постанові Верховний Суд зазначив про застосування так званих намібійських винятків Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Верховнийо Суд у цій справі звернув увагу на позицію Європейського суду з прав людини, який розвиває цей принцип у своїй практиці, а саме у справах "Доізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey), Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey), Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади ] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним та захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключоно в інтерасах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі і цим (ЄСПЛ) Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх іх прав щоразу, коли вони обговорюються ву міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Колегія суддів зазначає, що наразі відсутня можливість отримання відповідних доказів на підтвердження стажу роботи позивача на цій території від органів влади Донецької Народної Республіки.

Разом з тим, право позивача на призначення пенсії по інвалідності підлягає захисту, незважаючи на політичні обставини , які склались у державі.

Колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії по інвалідності.

Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2022 року у справі № 607/7638/17, від 30.09.2021 у справі №300/860/17

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Отже, позивач не може нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки роботодавцем та на нього не можуть бути покладені негативні наслідки недотримання роботодавцем вимог щодо правильності заповнення трудової книжки та виправлення помилок у ній.

Відповідач не надав суду належних доказів, які б свідчили про те, що позивач не має права на зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи, оскільки недоліки в трудовій книжці останнього, ще не є підставою вважати, що в цей період він не працював.

За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що надана позивачем разом із заявою про призначення пенсії копія трудової книжки у достатній мірі підтверджує період його трудової діяльності на Державному підприємстві Харцизька шляхово-експлуатаційна дільниця №681 з 05.09.1991 по 10.07.1996, що мали бути зараховані відповідачем до його страхового стажу для призначення пенсії по інвалідності.

Щодо відсутності інформації про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб колегія суддів зазначає наступне.

У постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 09.09.2019 у справі № 242/5448/16-а, від 31.03.2021 у справі № 242/5696/16-а, від 02.08.2022 у справі №560/4616/20 сформульовані висновки щодо застосування норм Закону № 1058-IV у питанні обчислення при призначенні пенсії стажу роботи, щодо якого у Пенсійного фонду відсутні дані про сплату страхових внесків, про те, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене страхувальником, оскільки згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві у спірні періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування до страхового періоду його трудової діяльності з 05.09.1991, але вважає необхідним змінити судове рішення в цій частині, конкретизувавши період, який пенсійний орган зобов`язаний зарахувати до страхового стажу позивача для призначення пенсії по інвалідності, а саме: з 05.09.1991 по 10.07.1996, який підтверджено записами трудової книжки позивача.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду проходження військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 02.12.2024 №53 позивачу було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду проходження ним військової служби згідно з довідкою від 09.06.1999 №4/332, оскільки підставою її видачі є військовий квиток, який на думку пенсійного органу, не є первинним документом.

Зазначений висновок відповідача спростовується положеннями Порядку №637.

Так, відповідно до пункту 6 розділу Документи, що підтверджують стаж роботи Порядку №637 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах Держспецзв`язку приймаються : військові квитки; довідки військових комісаріатів, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, ДПтС, ДСНС; довідки архівних і військово-лікувальних установ.

У зв`язку з викладеним, право позивача на зарахування до його страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 підтверджується наданою ним до пенсійного органу довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №4/332 від 09.06.1999.

Крім того, інформація про проходження позивачем військової служби в лавах Радянської Армії в період з 03.07.1986 по 06.05.1988 міститься в його трудовій книжці (а.с.13) та в архівні довідці Харківського національного автомобільно-дорожнього університету від 22.11.2024 №3585/02 (а.с.16).

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно було зроблено висновок про протиправність дій відповідача щодо не зарахування періоду проходження ОСОБА_1 військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 в описовій та мотивувальній частинах. Разом з тим, в резолютивній частині судового рішення суд першої інстанції помилково зазначив інший період проходження позивачем військової служби, а саме: з 03.07.1986 по 06.05.1998 замість з 03.07.1986 по 06.05.1988, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду проходження ним військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988.

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції- скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325,329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі № 520/3541/25 скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не зарахування періоду трудової діяльності ОСОБА_1 з 05.09.1991 по 10.07.1996 та періоду проходження ним військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 до страхового стажу та відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати період трудової діяльності ОСОБА_1 з 05.09.1991 по 10.07.1996 та період проходження ним військової служби з 03.07.1986 по 06.05.1988 до страхового стажу та призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін