Справа № 600/2375/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 травня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/2375/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, викладену в листі №Ф-1339/0-24/01/760 від 22 квітня 2025 року щодо відмови ОСОБА_1 в отриманні дозвільних документів на право користування земельною ділянкою під металевим гаражем по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 25 березня 2025 року щодо надання йому земельної ділянки у власність або оренду під металевим гаражем по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 23 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовано тим, що відмовляючи ОСОБА_1 листом №Ф-1339/0-24/01/760 від 22 квітня 2025 року у наданні в тимчасове платне користування або у власність земельної ділянки для встановлення металевого збірно-розбірного гаражу, Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради цим же листом рекомендував ОСОБА_1 здійснити демонтаж гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , власними силами терміном до 20 травня поточного року. Додатково у листі вказано, що у протилежному випадку Департаментом будуть вжиті заходи щодо демонтажу гаража силами виконавчих органів Чернівецької міської ради у порядку, визначеному Правилами благоустрою населених пункту Чернівецької міської територіальної громади.

Подаючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначає, що відповідач у будь-який момент може здійснити демонтаж металевого гаражу, позбавивши позивача можливості захистити свої права в судовому порядку. Крім цього, вказано, що відповідач у разі вчинення дій з демонтажу гаража може пошкодити належний позивачу автомобіль та інше майно, яке зберігається в гаражі.

У зв`язку з цим позивач просить суд заборонити Чернівецькій міській раді та її структурним підрозділам, а також комунальним підприємствам, які їй підпорядковуються, здійснювати демонтаж металевого гаражу по АДРЕСА_1 у прохідному дворику, який з`єднує АДРЕСА_2 , яким користується ОСОБА_1 , до моменту набрання законної сили рішення Чернівецького окружного адміністративного суду за позовною заявою ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмови Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, викладену в листі №Ф-1339/0-24/01/760 від 22 квітня 2025 року.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та перевіривши додані до неї матеріали, суд зазначає таке.

З наявних матеріалів убачається, що 25 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького міського голови із заявою, яка передана на розгляд Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, в якій зазначено, що у 2005 року ОСОБА_1 звертався до Чернівецької міської ради із заявою про надання дозволу на користування гаражем. Комісією, яка прибула на огляд місцевості, було дозволено ОСОБА_1 утримувати гараж для зберігання за адресою: АДРЕСА_1 у прохідному дворику, який з`єднує АДРЕСА_2 з вулицею Поштовою. У зв`язку з ліквідацією Департаменту житлово-комунального господарства відповідні комісійні протоколи було знищено. У березні 2025 року ОСОБА_1 виявив у себе в дворі представників Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, які просили надати документи, на підставі яких ОСОБА_1 використовує гараж, та повідомили про необхідність офіційного звернення для вирішення питання, пов`язаного з використанням гаража.

Листом від 22 квітня 2025 року №Ф-1339/0-24/01/760 Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради повідомив ОСОБА_1 про неможливість надання йому в тимчасове платне користування або у власність земельну ділянку для встановлення металевого збірно-розбірного гаражу з огляду на вимоги частини першої статті 134 Земельного кодексу України. Вказано, що станом на день видачі цього листа гараж установлено на землях комунальної власності без дозвільних документів. Відповідно до порядку демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд на території громади, визначеному Правилами благоустрою Чернівецької міської територіальної громади, Департаментом було оприлюднено оголошення в ЗМІ та безпосередньо на спорудах стосовно розшуку власників безхазяйного майна, а саме гаражів у власності 4 штуки за адресою: АДРЕСА_1 , серед яких і гараж ОСОБА_1 . По завершенню місячного терміну з дня публікації оголошення питання демонтажу самовільно встановлених гаражів було винесено на розгляд Комісії з демонтажу тимчасових споруд, пересувних тимчасових споруд, малих архітектурних форм, літніх торгових майданчиків, тимчасових металевих гаражів, стаціонарних рекламних засобів, опор ЛЕП та інших елементів благоустрою на території Чернівецької міської територіальної громади, засідання якої відбулось 02 травня 2024 року. За результатами розгляду даного питання прийнято рішення про демонтаж. Додатково рекомендовано ОСОБА_1 здійснити демонтаж гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , власними силами в термін до 20 травня поточного року. В іншому випадку Департаментом будуть вжиті заходи щодо демонтажу споруди власними силами органів Чернівецької міської ради у порядку, визначеному Правилами благоустрою населених пункту Чернівецької міської територіальної громади.

За таких обставин позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Так, питання забезпечення позову регулюються главою 10 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (статті 150-158).

Згідно частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього згідно правової позиції Верховного Суду у справі №826/14951/18 (постанова від 20 березня 2019 року) до вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Також Верховним Судом (постанови від 28 жовтня 2020 року у справі №140/2474/20 та від 25 травня 2023 року у справі №520/4563/21) наголошено, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Суд також враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер.

Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз змісту поданої заяви про забезпечення позову дає підстави для висновку про не наведення заявником обґрунтованих та переконливих доводів й, відповідно, не надання належних доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити: 1) виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду адміністративної справи; 2) ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Так, до матеріалів заяви про забезпечення позову не надано належних та достовірних доказів учинення безпосередньо станом на день подання до суду цієї заяви (або ж реального наміру в найближчий час такого учинення) Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради самостійно, із залученням третіх осіб або ж спільно з іншими виконавчими органами Чернівецької міської ради дій по демонтажу металевого гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи заявника про те, що демонтаж гаражу може відбутися в будь-який момент, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника та наразі не свідчать про безумовну та достовірну наявність певних ризиків для нього на час розгляду справи судом.

Суд зауважує, що застосування судом обраних позивачем заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на його доводах про ймовірність демонтажу гаража та завдання у зв`язку з цим шкоди належному позивачу автомобілю та іншим об`єктам майна, які зберігаються в гаражі, якщо факти вчинення таких дій не підтверджені жодними належними (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України), достовірними (стаття 75 Кодексу адміністративного судочинства України) та достатніми (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України) доказами.

Зазначене свідчить і про передчасність заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що унеможливлює суд прийняти рішення щодо вжиття заходів забезпечення позову, про які просить заявник.

Крім цього, суд звертає увагу і на те, що обраний заявником вид забезпечення позову шляхом заборони Чернівецькій міській раді та її структурним підрозділам здійснювати демонтаж металевого гаражу по АДРЕСА_1 , до моменту набрання законної сили рішення суду у даній справі не узгоджується із предметом позову, яким, як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог, є відмова Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради в оформленні ОСОБА_1 дозвільних документів на право користування земельною ділянкою під металевим гаражем за вказаною вище адресою, яка оформлена листом від 22 квітня 2025 року №Ф-1339/0-24/01/760, а не оскарження дій, відносно яких подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що заявником не наведено переконливих підстав, передбачених як пунктом 1, так і пунктом 2 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, та не надано належних та достовірних доказів для забезпечення цього позову.

Отже, подана до суду заява про забезпечення позову є необґрунтованою та безпідставною, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150, 154, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк