Справа № 340/1472/25
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2025 року м. Дніпросправа № 340/1472/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року в адміністративній справі №340/1472/25 (головуючий суддя першої інстанції - Брегей Р.І.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 05.03.2025 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , ВЧ НОМЕР_2 , в якому просив:

- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 щодо обчислення і виплати йому грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 24.02.2022 по 29.06.2024 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому з 24.02.2022 по 29.06.2024 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 , що полягає у не включені до складу його грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 перерахувати та виплатити йому компенсацію при звільненні за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року адміністративний позов залишено без руху на підставі ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України та надано позивачу строк для звернення із заявою про поновлення строку звернення до суду протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

18.03.2025 року до суду першої інстанції від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, в якій останній просив визнати строки на звернення до суду з цією позовною заявою не пропущеними, а у випадку пропущення таких строків поновити їх у зв`язку з поважністю причин пропуску такого строку.

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду зазначено, що у даній справі для визначення строку позовної давності захисту свого права підлягає застосуванню 3-х місячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки відповідач, в порушення вимог норм КЗпП, щомісячно не повідомляв про розміри нарахованих сум грошового забезпечення, розміри і підстави відрахувань із заробітної плати, а також не повідомив позивача про розміри нарахованих сум грошового забезпечення при звільненні, тримісячний строк звернення до суду відповідно до ст.233 КЗпП фактично не пропущено. Представник наголошував на тому, що для того, щоб дізнатися про те, що відбулося порушення його права, позивачу не достатньо було б лише знати діюче законодавство, він мав би проаналізувати актуальну судову практику (а.с.55-59).

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року відмовлено у поновленні строку звернення до суду, позовну заяву повернуто позивачеві.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою. Зазначає, що положення статті 233 КЗпП (в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022) не поширюють свою дію на правовідносини, що виникли до внесення вказаних змін, оскільки норми статті 233 КЗпП не мають зворотної дії у часі, а тому строк звернення до суду з позовними вимогами до 18.07.2022 року не може вважатися пропущеним. Вказує, що саме дата одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому в період служби, а також при звільненні є датою обізнаності позивача про порушення його права, що є предметом спору в даній справі. Однак відповідачем таке повідомлення не надано, а тому строк, встановлений ст.233 КЗпП, не пропущений. Вважає, що судом першої інстанції позбавлено позивача можливості реалізації права на судовий захист його порушених прав, як військовослужбовця.

Відповідачі відзиви на апеляційну скаргу на подали, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , у період з 24.02.2022 року по 29.06.2024 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що нарахування грошового забезпечення у період проходження позивачем служби здійснювалось Військовою частиною НОМЕР_2 .

Згідно витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2024 року №183 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я (а.с.35).

У відповідь на запит представника позивача від 06.01.2025 року за №0601/УА-Г32, Військова частина НОМЕР_2 листом від 17.01.2025 року №1411/501 повідомила, що на момент проходження позивачем військової служби, пункт 4 Постанови №704 визначав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Грошове забезпечення військовослужбовців виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 12.05.2023 року №481 (яка набрала законної сили 20.05.2023 року) внесені зміни до п.4 Постанови №704 та визначено розмір 1762 грн. для розрахунку складових грошового забезпечення. Відтак, зазначений у запиті період з 24.02.2022 по 29.06.2024 не відповідає дійсності. У листі також зазначено про відсутність протиправних дій військових частин щодо виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 .. Також зазначено, що військова частина НОМЕР_2 є розпорядником бюджетних коштів третього рівня, до якої на фінансове забезпечення зараховано військову частину НОМЕР_1 , яка в свою чергу не має фінансової самостійності та не має рахунків в органах ДКСУ (а.с.30-34).

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо розрахунку грошового забезпечення за спірний період, позивач оскаржив такі дії до суду.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що спір стосується питання проходження публічної (військової) служби, а тому з урахуванням положень статті 233 КЗпП (в редакції Закону №2352-ІХ) строк звернення до суду становить 3 місяці з дня ознайомлення з наказом про звільнення. Суд зазначив, що позивач звільнений з військової служби 29 червня 2024 року, однаку позов подано до суду 05 березня 2025 року, а відтак пропущений трьохмісячний строк звернення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно із частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивач проходив військову службу в лавах Збройних сил України, що відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є публічною службою.

За приписами частини 3 статті 122 КАС України такий строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, для визначення початку перебігу строку звернення потрібно виходити не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Відтак, необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановлено законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд наголошує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 340/1019/19).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.05.2021 року у справі № 60/1893/19, відповідно до якої у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено і не заперечується сторонами, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2024 року №183 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я у зв`язку з наявністю інвалідності та з 29 червня 2024 року виключено із списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення (а.с.35).

З тексту вказаного наказу вбачається, що при виключенні позивача зі списків особового складу військової частини, останньому належать до виплати: надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% з 01 червня 2024 по 29 червня 2024 року; премія в розмірі 523% з 01 червня 2024 по 29 червня 2024 року; додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн. пропорційно днів у розрахунку на місяць; одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служи за період з 24.02.2022 по 29.06.2024 в розмірі 108% місячного грошового забезпечення. Щорічна відпустка за 2022, 2023 та 2024 роки не надавалась. Грошову допомогу для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення отримав. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік не виплачувалась. До виплати належить грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 та 2024 роки терміном 85 (вісімдесят п`ять) діб.

Як в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі зазначено, що відповідачем в порушення ст.110 та ст.116 КЗпП України, не повідомлено позивачу розміри складових грошового забезпечення із розшифруванням складових щомісячно, а також не повідомлено про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Скаржник вважає, що відповідно до приписів КЗпП України, позивачем не пропущено тримісячний строк звернення до суду з цими позовними вимогами, оскільки про порушення своїх прав та інтересів позивач дізнався у січні 2025 року після отримання відповіді на запит.

Згідно матеріалів справи, адміністративний позов подано до суду першої інстанції представником позивача через підсистему «Електронний суд» 05.03.2025 року (а.с.1).

Апеляційний суд вказує, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року), положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права

При цьому, у випадку звільнення зі служби після 19 липня 2022 року строк звернення до суду у три місяці обчислюють з дня звільнення, якщо у наказі про припинення трудових відносин зазначено про кошти, що належать при звільненні. Тобто, строк звернення до суду становить три місяці з дня ознайомлення з наказом про звільнення.

Апеляційний суд вважає, що позивач був обізнаний про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів з питань нарахування та виплати грошового забезпечення та його додаткових видів з моменту звільнення з військової служби, оскільки на момент звільнення таких виплат не відбулось.

Строк звернення до суду з адміністративним позовом обчислюється з моменту реального, фактичного порушення права чи інтересу особи, про яке особа дізналась, або повинна була дізнатись.

Таким чином, з дня виключення позивача зі списків особового складу та зняття з усіх видів забезпечення, тобто з 29.06.2024 року, позивач дізнався про порушення своїх прав, однак до суду із даним позовом позивач звернувся лише 05.03.2025 року, тобто через вісім місяців після звільнення з військової (публічної) служби, та через п`ять місяців після закінчення тримісячного строку, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України.

Посилання скаржника на застосування до спірних правовідносин про стягнення заробітної плати/грошового забезпечення приписів статей 233, 234 КЗпП України (в редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-ІХ), колегія суддів до уваги не приймає з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 року №2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Після внесення Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ змін до статті 233 КЗпП України, вказана норма набула іншої редакції: «Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Вказана редакція набула чинності з 19.07.2022 року.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 року у справі №280/6779/22.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що позивача звільнено з військової служби після набрання чинності вказаних змін (29.06.2024 року), а відтак позивач мав право звернутися до суду з цим позовом протягом трьох місяців, тобто до 29.09.2024 року.

Як зазначалось вище, вказаний позов було подано до суду першої інстанції 05.03.2025 року.

Наведені як в заяві про поновлення строку, так і в апеляційній скарзі обставини та причини, що зумовили пропуск строку звернення до суду з цим позовом не є поважними та об`єктивними, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом та повернення позову.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 294, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328,329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року в адміністративній справі №340/1472/25 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року в адміністративній справі №340/1472/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко