Справа № 990/81/25
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2025 року

м. Київ

справа №990/81/25

адміністративне провадження № П/990/81/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Шишова О.О. , Яковенка М.М

за участю:

секретаря судового засідання: Вітковської К.М.,

представника відповідача Пантюхової Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач), у якому просить:

-визнати протиправними дії Президента України Зеленського Володимира Олександровича щодо відмови у виданні указу на виконання Конституції, законів України та Конвенції про захист прав людини;

-зобов`язати Президента України Зеленського Володимира Олександровича видати указ на виконання Конституції, законів України та Конвенції про захист прав людини згідно пункту 31 статті 106 Конституції України.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він є пенсіонером, інвалідом війни третьої групи, ветераном військової служби України, ветераном праці України та постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії.

Зазначає, що 29 січня 2025 року він звернувся до Президента України зі скаргою на дії судів, в якій просив його видати указ на виконання п. 31 ст. 106 Конституції України і усунути невиконання міжнародних правових норм та законодавства України судами під час розгляду справи №2-1309/10 за його позовом про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт.

Не погодившись з діями Президента України щодо відмови у виданні указу на виконання Конституції України, позивач звернувся з цим позовом до суду.

У відзиві на позов відповідач зазначив про те, що позивач звернувся із заявою до Глави держави, в якій виклав обставини, що стосувались розгляду справ за його позовами у судах та, як можна зрозуміти зі змісту заяви, просив останнього видати указ на усунення порушення вимог законодавства судами при винесенні рішень у цих справах. Проте, вирішення порушених у зверненні питань не належать до повноважень Президента України, а, відтак, вказане звернення обґрунтовано було повернуто позивачу.

Переконання позивача про найвищий статус Президента України в державі, який дозволяє йому втручатися у діяльність інших органів державної влади, впливаючи таким чином на їхні дії чи на прийняття певних рішень, є хибними і суперечать Конституції та законам України.

У запереченні на відзив позивач просив відхилити наведені у відзиві аргументи з огляду на те, що в силу приписів пункту 31 статті 106 Конституції України Президент України не може передавати свої повноваження іншим особам та органам.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24 квітня 2025 року.

У судові засідання, призначені на 24 квітня 2025 року та 22 травня 2025 року позивач не з`явився, подав заяви про розгляд справи за його відсутності у зв`язку з хворобою.

З урахуванням положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, що надійшло до Верховного Суду 16 квітня 2025 року, а також думку представника відповідача, Суд визнав можливим здійснювати розгляд справи за відсутності вказаної особи.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази Суд встановив наступне.

З 1999 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника адміністративно-господарської частини НОМЕР_1 Гарнізонного будинку офіцерів міста Житомира у підрозділі Міністерства оборони України.

Наказами начальника гарнізонного будинку офіцерів від 24 березня 2009 року № 22 а від 30 жовтня 2009 року № 89 на позивача були накладені дисциплінарні стягнення у вигляді догани за низьку виконавчу дисципліну та невиконання посадових обов`язків.

Наказом начальника 25 ГБО № 95 від 20.11.2009 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за систематичне невиконання службових обов`язків на підставі п.З статті 40 КЗпП України.

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника 25 гарнізонного будинку офіцерів від 24 березня 2009 року № 22 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнати незаконним та скасувати наказ від 30 жовтня 2009 року № 89 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнати незаконним наказ від 20 листопада 2009 року № 95 про звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В подальшому ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з касаційними скаргами. Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2011 року, 29 липня 2011 року, 14 вересня 2012 року, 31 жовтня 2012 року, 11 січня 2013 року, 22 січня 2014 року, 12 травня 2014 року, 27 листопада 2014 року, 16 січня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 02 липня 2015 року, 21 вересня 2015 року, 25 грудня 2015 року та 21 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 ЦПК України 2004 року.

Верховний Суд ухвалами від 28 вересня 2018 року, 03 грудня 2018 року, 01 лютого 2019 року, 25 квітня 2019 року, 31 травня 2019 року, 12 липня 2019 року, 04 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року, 18 травня 2020 року, 23 червня 2020 року та 24 грудня 2020 року, відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив переглянути за нововиявленими обставинами рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року за його позовом до начальника 25 Гарнізонного будинку офіцерів про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказуючи практику Верховного Суду у подібній категорії справ, посилався на те, що вказаний наказ не узгоджується з вимогами трудового законодавства й не містить встановленого факту вчинення ним після 30 жовтня 2009 року нового дисциплінарного проступку.

Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 15 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленим обставинами рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 червня 2010 року у справі № 2-1309/10 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції, з висновками якої погодився апеляційний суд, мотивована тим, що ОСОБА_1 із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами звернувся після спливу трирічного строку з дня набрання таким судовим рішенням законної сили, що передбачений пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України.

Ухвалою Першої судової палати Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 13 січня 2025 року відмовлено у відкритті у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 15 листопада 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 червня 2010 року у справі № 2-1309/10, з посиланням на те, що правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження за нововиявленими обставинами є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Вказавши при цьому на те, що недотримання умови щодо подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами в межах трьох років з дня набрання рішенням законної сили є підставою для відмови у відкритті провадження за нововиявленими обставинами незалежно від поважності пропуску цього строку.

29 січня 2025 року позивач звернувся до Президента України зі скаргою на дії суду, в якій просив його видати указ на виконання п. 31 ст. 106 Конституції України і усунути невиконання міжнародних правових норм та законодавства України судами під час розгляду справи №2-1309/10 за його позовом про визнання незаконними наказів, поновленні на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт, оскільки вважає, що суди всіх інстанцій з 2009 року до теперішнього часу (15 років) порушують пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини, статті 9 та 43 Конституції України, а також статті 40,104,147 КЗпП України.

10 лютого 2025 року Департаментом з питань звернення громадян Офісу Президента України позивачу надано відповідь за №22/006652-06, якою повідомлено, що розгляд і вирішення вказаних ОСОБА_1 питань щодо судових рішень не належить до повноважень Президента України, вичерпно визначених Конституцією України. Посилання на доцільність вирішення питання шляхом видання указу Главою держави не змінюють суті поставленого питання.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, що полягає у невиданні указу на виконання Конституції України, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, здійснюючи тлумачення статті 55 Конституції України, у пункті 4.1 Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожен з процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

На підставі положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

У межах цієї справи ОСОБА_1 звернувся з позовом до Президента України Зеленського В.О., у якому просив визнати протиправною бездіяльність Президента України та зобов`язати його видати указ, яким усунути невиконання Конституції, законів України та Конвенції про захист прав людини судами під час розгляду справи №2-1309/10 за його позовом до начальника 25 Гарнізонного будинку офіцерів про визнання незаконними наказів, поновленні на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт.

Інакшими словами, ОСОБА_1 у межах цього провадження оскаржує бездіяльність Президента України як суб`єкта владних повноважень і просить суд зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на усунення порушень прав позивача, які, на його переконання, Президент України зобов`язаний вчинити як гарант додержання Конституції України.

Відтак, вимоги позивача у цій справі дійсно стосуються забезпечення судового перегляду рішення суду в інший цивільній справі, водночас, визначені позивачем фактичні підстави позову свідчать про наявність публічно-правового спору в цій справі, який підлягає вирішенню адміністративним судом, зокрема, в частині обсягу повноважень Президента України в процесі сприяння захисту прав і свобод громадян.

Отже, у межах розгляду цієї справи встановленню підлягають насамперед обставини наявності/відсутності у Президента України обов`язку вживати заходів, спрямованих на перегляд судових рішень в інших справах, про які просив позивач у своєму зверненні, адже за усталеною практикою касаційних судів у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі № 240/25193/23) відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2024 року у справі №990/61/24.

Перевіряючи наявність обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку Президента України, а також поведінку відповідача на відповідність критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України при їх прийнятті, Верховний Суд звертає увагу на таке.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України встановлені статтею 266 КАС України.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати дії чи бездіяльність Президента України протиправними, зобов`язати Президента України вчинити певні дії.

Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права та інтереси особи в тому разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити, але не вчинив певних дій на реалізацію покладеної на нього компетенції.

Відповідно до частин першої та другої статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Повноваження Президента України визначені статтею 106 Конституцій України, перелік яких є вичерпним.

Згідно із частиною першою вказаної статті Конституції України Президент України:

1) забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави;

2) звертається з посланнями до народу та зі щорічними і позачерговими посланнями до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України;

3) представляє державу в міжнародних відносинах, здійснює керівництво зовнішньополітичною діяльністю держави, веде переговори та укладає міжнародні договори України;

4) приймає рішення про визнання іноземних держав;

5) призначає та звільняє глав дипломатичних представництв України в інших державах і при міжнародних організаціях; приймає вірчі і відкличні грамоти дипломатичних представників іноземних держав;

6) призначає всеукраїнський референдум щодо змін Конституції України відповідно до статті 156 цієї Конституції, проголошує всеукраїнський референдум за народною ініціативою;

7) призначає позачергові вибори до Верховної Ради України у строки, встановлені цією Конституцією;

8) припиняє повноваження Верховної Ради України у випадках, передбачених цією Конституцією;

9) вносить за пропозицією коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України, сформованої відповідно до статті 83 Конституції України, подання про призначення Верховною Радою України Прем`єр-міністра України в строк не пізніше ніж на п`ятнадцятий день після одержання такої пропозиції;

10) вносить до Верховної Ради України подання про призначення Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України;

11) призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Генерального прокурора;

12) призначає на посади та звільняє з посад половину складу Ради Національного банку України;

13) призначає на посади та звільняє з посад половину складу Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення;

14) вносить до Верховної Ради України подання про призначення на посаду та звільнення з посади Голови Служби безпеки України;

15) зупиняє дію актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності цій Конституції з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності;

16) скасовує акти Ради міністрів Автономної Республіки Крим;

17) є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави;

18) очолює Раду національної безпеки і оборони України;

19) вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та в разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань;

20) приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України;

21) приймає у разі необхідності рішення про введення в Україні або в окремих її місцевостях надзвичайного стану, а також оголошує у разі необхідності окремі місцевості України зонами надзвичайної екологічної ситуації - з наступним затвердженням цих рішень Верховною Радою України;

22) призначає на посади третину складу Конституційного Суду України;

24) присвоює вищі військові звання, вищі дипломатичні ранги та інші вищі спеціальні звання і класні чини;

25) нагороджує державними нагородами; встановлює президентські відзнаки та нагороджує ними;

26) приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні;

27) здійснює помилування;

28) створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби;

29) підписує закони, прийняті Верховною Радою України;

30) має право вето щодо прийнятих Верховною Радою України законів (крім законів про внесення змін до Конституції України) з наступним поверненням їх на повторний розгляд Верховною Радою України;

31) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією України.

Оцінюючи доводи позивача про наявність у Президента України повноважень вирішувати питання щодо порядку та строків розгляду судових справ (в т.ч. щодо перегляду судових рішень), колегія суддів зазначає, що вичерпний перелік повноважень Президента України не передбачає його участі в процедурі перегляду судових рішень.

Президент України, так само як і інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи, повинен дотримуватися встановленого у статті 19 Конституції України правового порядку, відповідно до якого зазначені суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Утверджувати і забезпечувати правовий порядок у державі її глава теж повинен у законний, дозволений йому спосіб. Очікувати чи вимагати від Президента України діяти поза правовим полем відповідно до будь-чиїх очікувань означає нівелювати положення Основного Закону України, гарантом додержання якого і є глава держави.

Таким чином аналіз наведеного вказує на те, що питання, порушені позивачем у пред`явленому ним адміністративному позові, не належать до конституційних повноважень Президента України.

Варто також зауважити, що статтею 40 Конституції України визначено, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР).

Статтею 1 цього Закону встановлено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 12 Закону № 393/96-ВР визначено сферу його застосування і вказано, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, КАС України, законами України «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру».

Таким чином, оскільки заявлені позивачем у зверненні до відповідача вимоги стосуються зобов`язання Президента України видати указ щодо перегляду судових рішень, ухвалених за результатами розгляду позову ОСОБА_1 , таке звернення не підлягає розгляду в порядку, передбаченому Законом № 393/96-ВР, право ж на оскарження прийнятих судами рішень слід реалізовувати у встановленому відповідним процесуальним законодавством порядку.

Відтак, з огляду на встановлені в цій справі обставини та правове регулювання спірних правовідносин, Суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

вирішив:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні адміністративного позову до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Н.Є. Блажівська

О.О. Шишов

М.М. Яковенко