Справа № 380/7141/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7141/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з позовними вимогами:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2025 без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», з урахуванням раніше проведених виплат;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром та не виплаті йому з 01.03.2025 року пенсії з урахуванням нарахованої індексації пенсії, проведеної згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області з 01.03.2025 року виплачувати ОСОБА_1 пенсію з урахуванням нарахованої індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році», без обмеження пенсії максимальним розміром та з урахуванням вже виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є пенсіонером, який отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі № 380/7703/24 зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з урахуванням індексації за 2024 рік без обмеження максимальним розміром пенсії, що виконано відповідачем.

Однак, з січня 2025 року відповідач почав застосовувати понижуючі коефіцієнти, передбачені статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1.

Крім того, з березня 2025 року, при нарахуванні індексації пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209, відповідач не здійснює її повну виплату та застосовує обмеження максимальним розміром.

Позивач вважає такі дії протиправними, посилаючись на пріоритет спеціального Закону № 2262-ХІІ, рішення Конституційного Суду України, практику Верховного Суду та преюдиційний характер попереднього судового рішення у справі № 380/7703/24.

Зазначає, що є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок війни та звільнений від сплати судового збору.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечив.

Стверджує, що діяв правомірно, на виконання статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», Постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025 та Постанови Кабінету Міністрів України № 209 від 25.02.2025.

Посилається на Бюджетний кодекс України, право Кабінету Міністрів України в умовах воєнного стану визначати порядок застосування і розміри державних соціальних стандартів, фінансові можливості держави, практику ЄСПЛ.

Вважає, що застосування понижуючих коефіцієнтів є особливим порядком виплати, а не обмеженням максимального розміру, і що індексація за 2025 рік проведена з урахуванням чинного законодавства.

Ухвалою від 14 квітня 2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалами суду від 20.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про залучення третьої особи та про зупинення провадження у справі.

Відзив на позовну заяву подано відповідачем. Інших заяв по суті справи не надходило.

Суд, дослідивши позовну заяву, відзив на неї, додані до них докази та матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, всебічно, повно та об`єктивно встановивши обставини справи, надав їм правову оцінку та виходив з наступного.

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі Закон № 2262).

Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи та має статус ветерана війни особи з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується відповідним посвідченням.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі № 380/7703/24 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести з 01.03.2024 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 №185, без обмеження максимальним розміром пенсії.

На виконання зазначеного судового рішення, розмір пенсійної виплати позивача, як стверджує відповідач у відзиві, становив 31183,05 грн. З 01 січня 2025 року відповідач здійснив розрахунок пенсії позивача із застосуванням понижуючих коефіцієнтів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі Постанова № 1), прийнятої на виконання статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-ІХ від 19.11.2024 (далі Закон № 4059).

З 01 березня 2025 року відповідач, здійснюючи індексацію пенсії позивача на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» (далі Постанова № 209), продовжив застосовувати обмеження пенсії та/або наслідки застосування Постанови № 1. Згідно з розрахунком відповідача, пенсія позивача до виплати з 01.03.2025 становить 26826,32 грн.

Позивач звертався до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії у повному розмірі та проведення належної індексації, однак отримав відповідь (лист від 21.03.2025 №5977-5552/А-52/8-1300/25), якою відповідач підтвердив свою позицію.

Вважаючи дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії шляхом застосування понижуючих коефіцієнтів з 01.01.2025 та щодо обмеження пенсії максимальним розміром і ненарахування/невиплати індексації в повному обсязі з 01.03.2025 протиправними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Завданням адміністративного судочинства, визначеним частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей конституційний припис встановлює принцип законності у діяльності суб`єктів владних повноважень, обмежуючи їхню дискрецію та вимагаючи суворого дотримання правових норм.

Конституційні гарантії соціального захисту військовослужбовців.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливий статус громадян, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, підкреслено частиною п`ятою статті 17 Конституції України, яка покладає на державу обов`язок забезпечувати їх соціальний захист.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004) неодноразово наголошував, що необхідність надання таким особам додаткових гарантій соціального захисту зумовлена особливим характером їхньої служби, що пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, та іншими специфічними умовами.

Спеціальний статус Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон № 2262-ХІІ).

Закон № 2262-ХІІ є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення саме цієї окремої категорії громадян осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Преамбула Закону № 2262-ХІІ підкреслює його мету реалізацію конституційного права на державне пенсійне забезпечення та встановлення єдності умов і норм для цієї категорії осіб, а також гарантії держави щодо гідного пенсійного забезпечення.

Ключове значення для вирішення даного спору має стаття 1-1 Закону № 2262-ХІІ, яка встановлює, що законодавство про пенсійне забезпечення військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Частина третя цієї статті імперативно зазначає: "Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»." Це положення чітко визначає єдиний легітимний спосіб зміни умов пенсійного забезпечення військовослужбовців, унеможливлюючи такі зміни через інші закони чи підзаконні акти, якщо вони прямо не вносять змін до вказаних спеціальних законів.

Аналіз дій відповідача щодо застосування понижуючих коефіцієнтів з 01.01.2025 (Постанова № 1):

Відповідач, зменшуючи розмір пенсії позивача з 01.01.2025, посилався на статтю 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-ІХ (далі Закон № 4059) та прийняту на її виконання Постанову Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі Постанова № 1).

Таким чином, виникла правова колізія між нормами спеціального Закону № 2262-ХІІ, який встановлює гарантії пенсійного забезпечення військовослужбовців і не передбачає застосування понижуючих коефіцієнтів чи обмежень, та нормою загального Закону про Держбюджет (який є тимчасовим за своєю природою) і підзаконного акту Постанови № 1.

Відповідно до статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Закон № 2262-ХІІ, як спеціальний закон, що регулює пенсійне забезпечення конкретної категорії осіб, має пріоритет у застосуванні до цих правовідносин порівняно із Законом про Держбюджет, який є загальним законом, що регулює фінансові аспекти діяльності держави на конкретний рік. Постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним актом і не може суперечити законам або змінювати їх положення.

Юриспруденція Конституційного Суду України щодо Закону про Державний бюджет.

Конституційний Суд України у своїй послідовній практиці неодноразово наголошував на неприпустимості внесення змін до спеціальних законів (в тому числі соціальних) через норми закону про Держбюджет. Зокрема, у рішеннях № 6-рп/2007 від 09.07.2007, № 10-рп/2008 від 22.05.2008, № 22-рп/2010 від 30.11.2010, № 3-р/2020 від 27.02.2020, № 10-р/2020 від 28.08.2020, Конституційний Суд України чітко визначив, що закон про Держбюджет має спеціальний предмет регулювання (доходи та видатки держави на відповідний бюджетний період) і не може використовуватися як інструмент для зміни, зупинення чи скасування норм інших законів, а також для встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж те, що передбачено спеціальними законами. Зміни до спеціальних законів, що стосуються прав і гарантій громадян, мають вноситися шляхом прийняття окремих законів, що прямо змінюють ці спеціальні закони.

З огляду на викладене та керуючись принципом lex specialis derogat generali (спеціальний закон скасовує дію загального закону в частині, що йому суперечить), суд доходить висновку, що стаття 46 Закону № 4059 та Постанова Кабінету Міністрів України № 1 не підлягають застосуванню до пенсії позивача, оскільки вони суперечать нормам спеціального Закону № 2262-ХІІ та усталеній практиці Конституційного Суду України.

Аналіз дій відповідача щодо обмеження пенсії максимальним розміром та індексації з 01.03.2025 (Постанова № 209).

Неконституційність обмеження максимального розміру військових пенсій:

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнав неконституційними положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ (в тодішній редакції), які обмежували максимальний розмір пенсії військовослужбовців десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність (ПМПО).

Суд зазначив, що таке обмеження порушує суть конституційних гарантій соціального захисту військовослужбовців (стаття 17 Конституції України), які виконують особливі обов`язки перед державою, пов`язані із захистом суверенітету та територіальної цілісності.

Застосування понижуючих коефіцієнтів до частини пенсії, що перевищує 10 ПМПО (як у Постанові № 1), або будь-яке інше обмеження пенсії, розрахованої відповідно до Закону № 2262-ХІІ, максимальним розміром при проведенні індексації, є, по суті, іншим механізмом досягнення того ж результату обмеження розміру пенсії, що суперечить висновкам Конституційного Суду України у Рішенні № 7-рп/2016.

Верховний Суд у своїй практиці (зокрема, постанови від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, від 20.07.2022 у справі № 340/2476/21, від 17.03.2023 у справі № 340/3144/21 та інші, на які посилається позивач) також послідовно дотримується позиції про протиправність будь-якого обмеження максимального розміру пенсій, призначених за Законом № 2262-ХІІ, після визнання відповідних норм неконституційними.

Право на індексацію пенсії за Постановою № 209:

Право позивача на індексацію пенсії з 01.03.2025 випливає зі статті 64 Закону № 2262-ХІІ, статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та безпосередньо з Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» (далі Постанова № 209). Пунктом 2 Постанови № 209 установлено, що розміри пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, підвищуються на коефіцієнт збільшення 1,115.

Заперечення відповідача, що індексація проводилася з урахуванням положень статті 46 Закону № 4059 та Постанови № 1, є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, ці акти не можуть застосовуватися для обмеження пенсії позивача. Індексація має застосовуватися до повного, належним чином розрахованого розміру пенсії, без будь-яких протиправних зменшень чи обмежень.

Твердження відповідача у відзиві, що індексація за Постановою №209 проводиться "з урахуванням положень статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» і постанови Кабінету Міністрів України від 3 січня 2025 № 1", прямо суперечить висновкам суду про неправомірність застосування цих обмежуючих актів.

Преюдиційне значення попереднього судового рішення:

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі № 380/7703/24, яке набрало законної сили та в якому брали участь ті самі сторони ( ОСОБА_1 та ГУ ПФУ у Львівській області), було, серед іншого, встановлено протиправність обмеження пенсії позивача максимальним розміром при проведенні індексації за 2024 рік.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Отже, встановлена судом протиправність обмеження пенсії позивача максимальним розміром має преюдиційне значення для даної справи, і відповідач не мав права повторно застосовувати таке обмеження при індексації пенсії з 01.03.2025, оскільки правове регулювання цього питання по суті не змінилося у спосіб, який би легітимізував такі дії.

Спростування аргументів відповідача щодо воєнного стану та фінансових обмежень.

Суд критично оцінює посилання відповідача на можливість обмеження соціальних прав в умовах воєнного стану.

Стаття 64 Конституції України встановлює вичерпний перелік конституційних прав і свобод, які можуть бути обмежені в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Право на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України, до цього переліку не входить. Отже, саме по собі введення воєнного стану не є підставою для обмеження права позивача на отримання пенсії у розмірі, встановленому спеціальним Законом № 2262-ХІІ та з урахуванням рішень Конституційного Суду України.

Посилання відповідача на абзац 3 підпункту 2 пункту 22 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, який нібито надає Кабінету Міністрів України право в умовах воєнного стану визначати порядок застосування і розміри державних соціальних стандартів та гарантій, не може слугувати підставою для порушення норм Конституції України та спеціальних законів, що мають вищу юридичну силу. Повноваження Кабінету Міністрів України мають реалізовуватися у спосіб, що не суперечить Конституції та законам України.

Щодо посилань відповідача на рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 та № 3-рп/2012, суд зазначає, що ці рішення стосуються загальних принципів пропорційності та повноважень Уряду у встановленні порядку та розмірів соціальних виплат в межах закону, однак вони не можуть тлумачитися як дозвіл Уряду змінювати чи звужувати права, гарантовані спеціальними законами та підтверджені більш пізніми та спеціалізованими рішеннями Конституційного Суду (як-от № 7-рп/2016 щодо військових пенсій).

Щодо практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), на яку посилається відповідач (справи "Сук проти України", "Савіцкас та інші проти Литви", "Великода проти України"), суд зазначає, що хоча держави мають певну свободу розсуду у сфері соціально-економічної політики, особливо в умовах фінансових труднощів, втручання у право на мирне володіння майном (яким є право на пенсію) має бути законним, переслідувати легітимну мету та дотримуватися "справедливого балансу" між загальними інтересами суспільства та правами особи.

Застосування обмежувальних заходів, які суперечать національному спеціальному законодавству та рішенням національного конституційного суду, навряд чи може вважатися таким, що відповідає критерію "законності" та "пропорційності" в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спростування аргументу відповідача щодо розмежування понять "застосування коефіцієнтів" та "обмеження максимального розміру".

Відповідач у відзиві намагається розмежувати поняття "застосування понижуючих коефіцієнтів" згідно з Постановою № 1 та "обмеження пенсії максимальним розміром", стверджуючи, що останнє не застосовувалося.

Суд вважає таке розмежування формальним та таким, що не впливає на суть порушення. Незалежно від термінології, застосування понижуючих коефіцієнтів до частини пенсії, що перевищує певний встановлений рівень, призводить до фактичного зменшення (обмеження) розміру пенсії, належної до виплати, що суперечить висновкам Конституційного Суду України у Рішенні № 7-рп/2016 щодо недопустимості обмеження пенсій військовослужбовців.

Обов`язок доказування та висновки суду.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо застосування понижуючих коефіцієнтів до пенсії позивача з 01.01.2025 та щодо обмеження її максимальним розміром і ненарахування/невиплати індексації в повному обсязі з 01.03.2025.

На підставі системного аналізу наведених норм законодавства, висновків Конституційного Суду України та практики Верховного Суду, суд доходить висновку, що дії відповідача щодо застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів (Постанова № 1), а також щодо обмеження пенсії максимальним розміром та ненарахування/невиплати індексації в повному обсязі з 01.03.2025 (Постанова № 209) є протиправними.

Позивач має право на отримання пенсії у повному нарахованому розмірі, що був йому встановлений та виплачувався до неправомірного застосування оскаржуваних обмежень, а також на належну індексацію цього повного розміру пенсії

Щодо судових витрат.

Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок війни. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», особи з інвалідністю внаслідок війни та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Відтак, питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування з 01 січня 2025 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», при нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса: 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) здійснювати з 01 січня 2025 року по 28 лютого 2025 року включно нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії у розмірі 31183 (тридцять одна тисяча сто вісімдесят три) гривні 05 копійок щомісячно, без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1, з урахуванням раніше проведених виплат.

4. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром та не нарахування/не виплати йому з 01 березня 2025 року пенсії з урахуванням індексації в повному обсязі, проведеної згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році».

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса: 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) здійснити з 01 березня 2025 року нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії, виходячи з основного розміру пенсії 31183 (тридцять одна тисяча сто вісімдесят три) гривні 05 копійок, проіндексованої із застосуванням коефіцієнта збільшення 1,115 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році», без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1, та без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат.

6. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 травня 2025 року.

Суддя Коморний О.І.