Справа № 320/44630/24
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м.Київ № 320/44630/24

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Головенка О.Д., суддів: Колеснікової І.С., Перепелиці А.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство соціальної політики України про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство соціальної політики України та просить суд:

визнати абз. 5 п. 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008, (в редакції від 13.02.2008), де зазначається: додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою (посадами), для перерахунку пенсії не враховуються, а в редакції, що була чинною до внесення змін з 05.03.2019 - дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/3858/18 діє редакція, за загальним висновком Верховного Суду у постанові від 17.12.2019, ухваленій у справі № 160/8324/19 в (п. 25) в редакції від 21.04.2010, вже як абз.7 п. 5 Порядку, де вказується: додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою (посадами), крім зазначених у абзаці шостому цього пункту, для перерахунку пенсії не враховуються, незаконним, що суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 13.05.2015 № рп-4/2015, ч. 1, 3 ст. 1-1, ч. 3 ст. 43, ч. 1, 3 (4) ст. 63 Закону України № 2262 від 09.04.1992 Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, п. 2 розд. 11 "Прикінцеві положення" Закону України № 2255 від 16.12.2004 Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців, а також ст. Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та теяких інших осіб» (далі Закон № 2262), а також являється ветераном військової служби, якого було звільнено в листопаді 1995 року

Зазначає, що наслідком прийняття та застосування абз. 5 п. 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008 погіршено права по відношенню до військовослужбовців, які є пенсіонерами та які отримували на час звільнення в своєму грошовому забезпеченні, додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії.

На думку позивача, право при перерахунку пенсії військовослужбовців повинно визначатися виключно за законодавчому рівні, а не піддзаконних актах.

Вважає, що Кабінет Міністрів України не мав законних підстав визначати розмір пенсій, відповідно до вимог абз. 5 п. 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008, абз. 7 п. 7, в редакції від 21.04.2010.

Крім того, позивач просив суд розглядати справу у його відсутності.

Від представника Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечують та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки саме постанова Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008 забезпечує реалізацію права на перерахунок пенсій, омобам, звільненим з військової служби, дуяких інших категорій осіб та мають право на пенсію за Законом № 2262.

Вважає, що основною метою прийняття вказаної постанови є перегляд грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а також визначення умов, порядку та розмірів перерахунку та виплати пенсій, що призначені згідно з Законом № 2262.

На думку відповідача зазначені позивачем обгрунтування є безпіставними та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того наголошує на тому, що позивач не вказав, які саме його права та обов`язки порушено.

Від Міністерства соціальної політики України надійшли до суду пояснення, відповідно до яких проти задоволення позову міністерство заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні.

19.02.2025 на підставі ст. 205 КАС України судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавському районі та отримує пенсію, що передбачена Законом № 2262.

Позивач є ветераном військової служби, що підтверджується відповідним посвідченням, а також є учасником бойових дій.

ОСОБА_1 у листопадні 1995 року було звільнено з військової служби з посади викладача вищого військового навчального закладу та на момент звільнення отримував грошове забезпечення згідно з грошового атестату.

12.12.2018 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/3858/18, що залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019, визнано протиправними та нечинними п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" та зміни до п. 5 і додатку 2 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військ служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 "Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

На думку позивача абз. 5 п. 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008, (в редакції від 13.02.2008), де зазначається: додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою (посадами), для перерахунку пенсії не враховуються, а в редакції, що була чинною до внесення змін з 05.03.2019 - дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/3858/18 діє редакція, за загальним висновком Верховного Суду в постанові від 17.12.2019, ухваленій у справі № 160/8324/19 в (п. 25) в редакції від 21.04.2010, вже як абз.7 п. 5 Порядку, де вказується: додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою (посадами), крім зазначених у абзаці шостому цього пункту, для перерахунку пенсії не враховуються, незаконним та такими, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27.02.2014 (далі - Закон № 794) діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями ст. 4 вказаного Закону № 794 Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами ст. 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови та розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 794 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 21 Закону № 794 Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Крім того, Уряд спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов?язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також оюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв?язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію регулюється Законом № 2262.

Відповідно до положень цього Закону Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв?язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Статтею 5 Закону № 2262 визначено, що особам, звільненим з військової служби, іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей може призначатися (за їх бажанням) пенсія на умовах і в порядку, передбачених Законом України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058).

При цьому для обчислення пенсій враховуються всі види грошового забезпечення, що отримували зазначені особи, які мають право на пенсію за Законом № 1058, перед звільненням зі служби.

Право вибору за нормами якого закону України буде призначено пенсію особі, визначено ст. 7 Закону № 2262, а саме: військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262 та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону № 2262 та Закону № 1058, призначається одна пенсія за її вибором.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України" умови оплати праці працівників бюджетних установ та підприємств державного сектору економіки, а також грошового забезпечення військовослужбовців (осіб начальницького і рядового складу), поліцейських, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Також ст. 9 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців виплачується у розмірах, що встановлюються Урядом.

Таким чином, Уряд, у зв`язку з реформуванням, створенням нових силових структур має право на визначення грошового забезпечення - як складових так і розмірів цих складових, для осіб, які проходять службу/військову службу в них.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 встановлено, що відповідно до положень законів України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", „Про соціальний захист дітей війни" та „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Згідно з положеннями ч. 2 та 3 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас зміст основного права не може бути порушений, що с загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп.

Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (абзаци 6, 7, 10, 11 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини згаданого Рішення Конституційного Суду України).

Згідно із п. 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України норми і положення Закону № 2262 застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, встановлення Кабінетом Міністрів України розмірів соціальних виплат, виходячи із обсягу бюджетних призначень на цю мету, є гарантією своєчасного та в повному обсязі отримання громадянами України цих виплат.

Статтею 63 Закону № 2262 передбачено, що порядок, умови та розміри перерахунку пенсій, призначених відповідно до цього Закону, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Слід також вказати, що відповідно до матеріалів позовної заяви позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону № 2262 та перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Позивач є ветераном військової служби, а також учасником бойових дій, якого було звільнено з військової служби 17.11.1995 з посади викладача вищого військового навчального закладу та на момент звільнення отримував у грошовому забезпеченні згідно з грошовим атестатом - надбавку за службу в ЗСУ - у розмірі 40% від посадового окладу та військового звання, яка враховувалася під час призначення пенсії, про що свідчить документ розрахунку на пенсію Міноборони України за вислугу років.

На сьогодні ця надбавка виключена з пенсійного забезпечення позивача, що підтверджується відповідними документами пенсійного забезпечення позивача станом на 01.01.2018 та станом на 01.06.2024.

Грошове забезпечення на час звільнення зі служби Позивача визначалося Указами Президента України, пізніше, Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 21.12.2006 № 514-V було визначено повноваження Уряду на визначення умов оплати праці працівників бюджетних установ та підприємств державного економіки, а також грошового забезпечення військовослужбовців (осіб рядового і начальницького складу). Таке повноваження було збережено в усіх інших редакціях Закону України «Про Кабінет Міністрів України» і на даний час також.

Отже, на день звільнення позивачу було встановлено надбавку за службу в Збройних Силах України у розмірі 40 % (обчислювалася з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим званням).

Зазначена вище надбавка була запроваджена Указом Президента України від 14.07.1995 615/95 „Про надбавки до забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України" (далі - Указ № 615/95).

Як зазначено в Указі № 615/95 надбавка за особливі умови служби та виконання особливо важливих завдань встановлюється з метою посилення соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України та відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону № 2262 у редакції, що діяла на дату призначення пенсії позивачу, пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей обчислюються з грошового забезпечення цих військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу. При цьому для обчислення їм пенсій враховуються відповідні оклади за посадою, військовим чи спеціальним званням, процентна надбавка за вислугою строків служби, надбавки за вчене звання і вчену ступінь, кваліфікацію і умови служби у порядку і розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Надбавку за службу в Збройних Силах України позивачу було враховано в склад грошового забезпечення при призначенні пенсії.

Указом Президента України від 04.10.1996 № 923/96 „Про грошове забезпечення військовослужбовців" у зв`язку з впорядкуванням грошового забезпечення військовослужбовців, Указ № 615/95 було скасовано, відповідно надбавка за службу в Збройних Силах України після скасування наказу особам, які проходили військову службу, не виплачувалася.

Частиною 3 ст. 63 Закону № 2262 в редакції чинній на 01.01.1996 було передбачено, що призначені військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей пенсії перераховуються з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, при збільшенні грошового забезпечення осіб, які проходили службу, перераховувалися пенсії силовими структурами, зокрема пенсія позивача перераховувалася військкоматом, на обліку в якому він перебував.

Відповідно до ст. 10 Закону № 2262 з 01.01.2007 призначення, перерахунок та виплата пенсій військовослужбовцям здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Розміри та складові грошового забезпечення для військовослужбовців, а також осіб, які отримують пенсії за нормами Закону № 2262, було визначено постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294), яка набрала чинності 01.01.2008.

З метою реалізації ч. 3 ст. 63 Закону № 2262 (в редакції до 01.01.2017), якою було встановлено, що всі призначені за Законом № 2262 пенсії підлягають перерахунку у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грозового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців або у зв`язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 „Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393" (далі - Порядок № 45).

При цьому ч. 3 ст. 43 Закону № 2262 визначала, що пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстроково1 служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення. враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням. процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах. установлених законодавством, та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особи, які були на однакових посадах, і які були звільнені зі служби у різний час та отримували різні види та розміри грошового забезпечення, будуть отримувати однаковий розмір пенсії, а саме: раніше звільненій особі буде проведено перерахунок пенсії з грошового забезпечення (якщо воно було збільшено) пізніше звільненої особи. Обчислення розміру пенсії також здійснювалося однаково (зарахування вислуги років на єдиних умовах, з якої визначався відсоток розміру пенсії).

Саме для перерахунку пенсій, що здійснювався органами Пенсійного фону України, з 01.01.2008 Постановою № 45 було визначено, що перерахунок раніше призначених відповідно до Закону України № 2262 пенсій проводиться у разі прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262, або у зв`язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, установлених законодавством.

Пунктом 5 Порядку № 45 було передбачено, що додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою (посадами), для перерахунку пенсії не враховуються.

Отже, цим самим було дотримано принцип єдності в пенсійному забезпеченні осіб, які були звільнені в різні періоди.

Як передбачено Порядком № 45 перерахунок пенсії здійснюється на момент виникнення такого права і проводиться у строки, передбачені ч. 2 ст. 51 Закону № 2262. Якщо внаслідок перерахунку розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Суд звертає увагу, що п. 5 Порядку № 45 також зазначено, що при підготовці довідок для перерахунку пенсій розміри та види грошового забезпечення визначаються за відповідними посадами осіб, які проходять службу.

Пунктом 6 Порядку № 45 визначено, що відповідною вважається посада, яка за класифікаційними характеристиками, зокрема назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органи (організації, установи, військової частини тощо) прирівнюється до посади, з якої особа була звільнена.

Надбавка за службу в Збройних Силах України постановою № 1294 не передбачена для осіб, які проходили службу на дату проведення перерахунку пенсії (01.01.2008), а відповідно, і в довідку про складові та розмір грошового забезпечення возивачу не включалася.

В межах своїх повноважень Урядом було прийнято постанову від 21.04.2010 № 318 „Про внесення змін до п. 5 Порядку № 45 проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення звільнених військової (далі - Постанова № 318) та внесено зміни щодо видів грошового забезпечення, які можуть бути враховані при перерахунку пенсій, а саме п. 5 Порядку № 45 доповнено положенням, які дають право на врахування щомісячних надбавок за особливі умови служби (крім надбавки за службу у віддаленій місцевості) особам, звільненим з військової служби, які проходили службу та обслуговували ядерну зброю на об?єктах „С", у складальних бригадах ремонтно-технічних баз, у складі екіпажів атомних підводних човнів, на території військових полігонів, де проводилися випробування ядерної зброї або навчання із застосуванням такої зброї, та у військових частинах, що обслуговували космодром „Байконур", якщо такі надбавки виплачувалися їм на день звільнення із служби у відсотках посадового окладу, що встановлювалися до 01.01.2008 для обчислення розміру пенсії, але не більше розміру надбавок за особливі умови служби відповідно до законодавства.

Для осіб, які проходили службу у визначених абзацом 6 п. 5 Порядку № 45 умовах, які мали підвищений ризик та небезпеку для життя та здоров`я військовослужбовця, відсутні аналогічні посади в Збройних Силах України (відсутні атомні підводні човни, обслуговування та випробовування ядерної зброї), а прирівняні посади не можуть в повній мірі забезпечити належне право на пенсійне забезпечення осіб, які були під час служби залучені до таких умов служби.

Відповідно, було внесено зміни до абзацу 5, який передбачав, що додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою (посадами), крім зазначених у абзаці 6 цього пункту, для перерахунку пенсії не враховуються.

Слід звернути увагу, що грошове забезпечення для військовослужбовців не змінювалося з 2008 року.

Однак після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - постанова № 704), яка після внесених змін постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 „Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова № 103) набрала чинності з 01.03.2018, та визначила, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Дана постанова, в першу чергу, стосується осіб, які зараз проходять військову службу та отримають грошове забезпечення у збільшеному з 01.03.2018 розмірі.

Постановою № 103 були внесені зміни до низки нормативно-правових актів. зокрема до Порядку № 45, відповідно до яких п. 5 було викладено в новій редакції, що мало на меті не допустити диспропорцій в пенсійному забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) через різні розміри грошового забезпечення та умови збільшення його розмірів.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2018 у справі № 826/3858/18 скасовано п. 1, 2 Постанови № 103 та зміни до п. 5 і додатку 2 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військ служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" щодо проведення з 01.01.2018 перерахунку пенсій колишнім військовослужбовцям, умов і розмірів виплати перерахованих сум пенсій.

Зазначеним рішенням суду було розглянуто питання перерахунку пенсій, призначених за Законом № 2262 з розміру та складових грошового забезпечення, визначених Постановою № 704.

Отже, надбавка за службу в Збройних Силах України, щодо якої позивач порушує питання, Постановою № 704, як і Постановою № 1294, не передбачена.

Верховний Суд в постанові від 21.11.2018 у справі № 700/668/16-а визнав, що суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноваженого органу.

На думку колегії суддів, позивачем не надано доказів, яким чином положення абзацу 5 п. 5 Порядку № 45 на дату и прийняття, а також абзацу 7 п. 5 після внесених змін Постановою № 318 погіршили його пенсійне забезпечення.

Такі норми стосувалися не лише пенсії позивача, а поширювалися на всіх осіб, які отримували пенсії за Законом № 2262.

При кожному збільшенні грошового забезпечення за відповідними посадами діючих військовослужбовців, позивачу проводилися перерахунки пенсії і розмір пенсії після перерахунку збільшувався.

Отже, враховуючи вищезазначене Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Разом із тим, суд звертає увагу, що до оскаржуваного позивачем абзацу 5 п. 5 Постанови № 45 вносились зміни на підставі Постанови № 103 «перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом до 01.03.2018 (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 01.03.2018».

Водночас, зазначені зміни у контексті Постанови № 103 як і сама постанова були визнані протиправними та нечинними у порядку адміністративного судочинства (рішення Окружного адміністративного суду від 12.12.2018 № 826/3858/18).

Пунктом 32 постанови Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 № 870 передбачено, що визнання таким, що втратив чинність акта Кабінету Міністрів України чи його скасування не поновлює дію актів, які визнані такими, що втратили чинність, чи які скасовані таким актом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням сторін (їх представників) за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист та його способи і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень без обмежень, але відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови, що такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують його права та інтереси шляхом обмежень у реалізації суб`єктивних прав чи покладення на нього необґрунтованих обов`язків.

У розумінні ст. 19 КАС України, предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних відносин.

Згідно з п.п. 1, 2, 7, 8 ч. 1 ст. 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, окрім іншого, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій та предметом якого є рішення, дія чи бездіяльність, що на думку особи порушує його права, свободи або законні інтереси.

Одночасно, суд акцентує увагу, що за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, в межах яких виник спір.

При цьому, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Також, аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в постановах Верховного Суду України, зокрема від 01.12.2015 у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, в яких зазначено, окрім іншого, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам, та таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Також, Верховний Суд в постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17 констатував, що з огляду на вимоги ст. 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Крім того, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Проаналізувавши зміст наведених норм та судової практики, у взаємозв`язку з доводами та вимогами позивача, викладеними у позові та наявними у справі доказами, суд дійшов висновку про те, що, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідачами порушені права та/або інтереси, що належать безпосередньо позивачу та, які підлягають судовому захисту і можуть бути відновлені у заявлений ним спосіб, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

У тому числі, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що викладена у його рішенні від 30.10.2014 у справі «Швидка проти України» у п. 54 якого вказано, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці.

В той же час, суд при вирішенні даної справи виходить з того, що позивачем не надано жодного допустимого доказу про допущення Кабінетом Міністрів України протиправної бездіяльності, що в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Головенко О.Д.

Судді Колеснікова І.С.

Перепелиця А.М.