Справа № 463/3746/25
Суддя: Боброва Ю. Ю.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 463/3746/25
Провадження № 2-а/463/33/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Львів № 2-а/463/33/25

Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Бобрової Ю.Ю.

з участю секретаря судового засідання Назара Р.М.

представника позивача Савки В.В.

представника відповідача Арендач М.В.

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про скасування постанови №2 від 14 квітня 2025 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Адміністративний позов мотивує тим, що оскаржувана постанова є незаконною, такою, що підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм чинного законодавства України.

Так, складений представником відповідача протокол від 03.04.2025 № 440233 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», позаяк старший стюард ОСОБА_1 , відносно якого було складено такий протокол, не є представником перевізника у розумінні статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Оскільки визначення поняття «представник перевізника» не міститься у вищезгаданому Законі, то під представником перевізника слід розуміти керівника, члена виконавчого органу юридичної особи-перевізника, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), або представника за довіреністю.

Тобто, особа є лише у тому випадку уповноваженим представником перевізника, якщо у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) чітко визначене її право діяти від імені такого перевізника без додаткового уповноваження.

У цьому контексті слід наголосити, що з аналізу змісту Робочої інструкції старшого стюарда дільниці обслуговування пасажирів у поїздах виробничого підрозділу «Швидкісне депо» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» №ПКШД ПІ-029/1 від 18.03.2024 випливає, що старший стюард Ярошовець Є.Ю. не наділений повноваженнями з представництва інтересів АТ «Укрзалізниця» перед третіми особами, а відтак не може бути уповноваженим представником перевізника.

З огляду на зазначене, складений відповідачем протокол від 03.04.2025 №440233, який слугував підставою для винесення оскаржуваної Постанови, не можна вважати належним та допустимим доказом у цій справі.

З оскаржуваної Постанови вбачається, що підставою для складання протоколу та притягнення Позивача до відповідальності є відсутність у громадянки Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_2 паспортного документа, який надає право на перетин державного кордону України.

З протоколу від 03.04.2025 № 440233 та оскаржуваної Постанови слідує, що на паспортному контролі громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_2 пред`явила ID-картку, яка не дає право на в`їзд на територію України.

У цьому аспекті слід наголосити, що пунктом 7.2 «Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України», затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 №1196, передбачено, що посадка в поїзд осіб, що здійснюють поїздку за повними, пільговими, у тому числі безплатними та груповими, проїзними документами, здійснюється за умови наявності проїзного документа та документа, що посвідчує особу (паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства), для пасажирів пільгових категорій додатково оригіналу документа, що підтверджує право на пільговий проїзд.

Статтею 10 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль іноземця, особи без громадянства під час виїзду з України передбачає проведення перевірки:

1) наявності у нього дійсного паспортного документа;

2) відсутності щодо нього у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону виїзду з України та про доручення уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон;

3) дотримання законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Наведене свідчить, що надана громадянкою Федеративної Республіки Німеччина ID-картка є паспортним документом іноземця.

Утім, відповідач, приймаючи оскаржувану постанову, вказав, що такий документ не дає право на в`їзд на територію України. При цьому, жодних посилань на чинне законодавство, яким чітко визначений вичерпний перелік документів, які дозволяють перетин державного кордону України Відповідач в оскаржуваній постанові не навів та не довів, що ID-картки серед них немає.

Крім того, відповідачем не складався щодо громадянки Федеративної Республіки Німеччина, ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення за статтею 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення за спробу незаконного перетину державного кордону України, що також виключає можливість притягнення Позивача до відповідальності за статтею 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Вважає, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягає Угода про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951 року, стороною якої є Україна.

Відповідно до статті 42 Угоди про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951 року (зі змінами і доповненнями від 01.05.2023) пасажир, відправник і отримувач багажу або товаробагажу зобов`язані дотримуватися паспортно-адміністративних (у тому числі візових), митних та інших правил, встановлених при проїзді залізничним транспортом в міжнародному сполученні, як відносно себе, так і відносно своєї ручної поклажі, багажу та товаробагажу. Перевізник не вправі контролювати дотримання вказаних правил, за винятком встановлених міжнародними угодами в галузі залізничного транспорту, та не несе відповідальності за невиконання цих правил пасажиром, відправником та отримувачем багажу або товаробагажу.

Отже, положення Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» в частині покладення на перевізника обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту та, відповідно, відповідальності за невиконання такого обов`язку, суперечить положенням Угоди про міжнародне пасажирське сполучення.

Аналіз вказаного законодавства свідчить про те, що у перевізника відсутній обов`язок перевіряти перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування.

Отже, повноваження працівників АТ «Укрзалізниця» обмежуються перевіркою наявності у пасажира лише паспортного документа, що посвідчує його особу.

Крім того, згідно з пунктами 2.5, 2.6 «Технології прикордонного та митного контролю у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення», затвердженої спільним наказом Державної прикордонної служби України, Державної митної служби та Міністерства транспорту та зв`язку України від 06.10.2009 № 745/926/1032 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.11.2009 за № 1036/17052, до обов`язків працівника залізниці входить лише попередження пасажирів під час посадки у вагон про необхідність мати паспортні документи, у т.ч. документи на право перетину державного кордону України та опитування пасажирів під час поїздки щодо їх громадянства, роздача імміграційних карток, митних декларацій забезпечення бланками яких здійснюють органи охорони державного кордону та митних органів.

На думку позивача, обов`язок з перевірки у пасажирів наявності паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до України належить до повноважень органів Державної прикордонної служби України, а не Позивача.

З цих міркувань, винесена Відповідачем Постанова є протиправною та підлягає скасуванню, а провадження у справі про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями підлягає закриттю.

Ухвалою судді від 29 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов.

Зазначає, що враховуючи вимоги статті 3 ЗУ «Про відповідальність перевізників» протокол від 03.04.2025 року №440233 був складений саме на юридичну особу в формі товариства, а саме - «Акціонерне товариство «Українська залізниця»», яка здійснює міжнародні пасажирські перевезення (та забезпечує перевезення осіб потягом № 716 сполученням «Перемишль - Львів - Київ»), а не на фізичну особу ОСОБА_1 . У протоколі було зазначено, що розгляд справи відбудеться 14 квітня 2025 року о 14 год 00 хв у приміщенні НОМЕР_1 прикордонного загону, а також наявний підпис ОСОБА_1 про отримання другого примірника протоколу.

Також після надходження протоколу про правопорушення та інших матеріалів справи, НОМЕР_1 прикордонним загоном додатково 03.04.2025 року направлено лист до Акціонерного товариства «Українська залізниця», із зазначенням дати та часу розгляду справи.

Відповідно, позивача було повідомлено встановленим порядком, без зазначення, що під час розгляду справи має бути присутній саме ОСОБА_1 , тобто позивач мав право для участі в розгляді справи визначити представника відповідно до вимог законодавства.

Щодо можливих припущень позивача, в частині відсутності посилань на чинне законодавство, яким визначено вичерпний перелік документів, які надають право на перетинання державного кордону України варто зазначити, що пунктом 5 Порядку забезпечення надання перевізникам, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, та органам охорони державного кордону інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 року №811, визначено, що Адміністрація Держприкордонслужби забезпечує у межах своїх повноважень надання органам охорони державного кордону, Мінінфраструктури інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав (в т.ч. для громадян Федеративної Республіки Німеччина).

Відповідно до наданої інформації документами, які необхідні громадянам Федеративної Республіки Німеччина для в`їзду в Україну є: паспорт громадянина для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, проїзний документ дитини, посвідчення особи моряка, проїзний документ для іноземців, проїзний документ біженця, проїзний документ особи без громадянства (додаток №6, 7).

Також, працівником «Акціонерне товариство «Українська залізниця»» ОСОБА_1 по даному факту було надано пояснення (містяться в протоколі №440233) в яких зазначено, що пасажирка (громадянка Федеративної Республіки Німеччини) забігла остання в поїзд, показала тільки квиток, на прохання показати паспорт почала «балакати» на англійській мові та одразу за нею зайшли польські прикордонники.

Зі змісту пояснень випливає, що ОСОБА_1 під час посадки пасажира, тобто перед початком перевезення, окрім квитка не перевірив наявність паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування.

Враховуючи норми чинного законодавства перевізник був зобов`язаний перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення (на станції у Перемишлі) перевірити у пасажира, а саме: SCHWERTMANN BRITTA FRANZISKA, ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявність паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника та надає право на перетинання державного кордону України.

Також у позовній заяві позивачем зазначені доводи, що працівники АТ «Українська залізниця» дотримувались і діяли у відповідності до вимог пунктів 2.5 та 2.6 Технології прикордонного та митного контролю у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної митної служби України, Міністерства транспорту та зв`язку України 06.10.2009 року №745/926/1032, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2009 року за №1036/17052 (далі - Технологія).

Однак ця Технологія застосовується безпосередньо під час здійснення прикордонного та митного контролю пасажирських поїздів міжнародного сполучення у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення і спрямована на удосконалення рівня взаємодії органів охорони державного кордону та митних органів, структурних підрозділів залізничного транспорту України, дотримання графіку руху пасажирських поїздів, скорочення часу проведення прикордонного та митного контролю осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Преамбулою Закону України «Про відповідальність перевізників» визначено, що цей Закон встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Проте, позивачем не здійснено обов`язок перевірити саме наявність документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, а не їх справжність. Оскільки ідентифікаційна картка громадянина Федеративної Республіки Німеччина серії L9FZ22N8J, видану 20.01.2021 року, не є документом, що надає право на в`їзд в Україну.

Відносно ідентифікаційної картки не здійснювалась поглиблена перевірка з метою підтвердження або спростування ознак її підробки (фальсифікації), оскільки ідентифікаційна картка не являється відповідним документом, що надає право на перетинання державного кордону України.

Тому просить у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування постанови від 14.04.2025 року №2 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, відмовити повністю.

Від представника позивача до суду надійшло заперечення на відзив.

Протокол від 03.04.2025 № 440233 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, який складений помічником начальника відділу - начальником групи з адміністративно-юрисдикційної діяльності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенантом ОСОБА_3 у присутності стюарда ОСОБА_1 не відповідає вимогам статті 3 «Закону про відповідальність перевізників».

У Протоколі від 03.04.2025 № 440233, не визначено хто саме брав участь у його складанні: особа, яка керує транспортним засобом, чи представник перевізника, а лише зазначено ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 працює на залізниці стюардом пасажирського вагону, але аж ніяк не є особою, яка керує транспортним засобом або представником перевізника.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» не уповноважувала Ярошовець Євгенія Юрійовича підписувати протокол та бути присутнім як представник залізниці при розгляді справи про правопорушення і відповідно відсутні підстави вважати його представником залізниці, яка є перевізником.

В матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні будь-які відомості про притягнення громадянина Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за спробу незаконного перетну державного кордону України, такі відомості не надані Відповідачем і при поданні відзиву на позовну заяву, що може вказувати на необґрунтованість винесеної постанови про накладення штрафу на Позивача.

Отже, можливо припустити, що у громадянина Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_2 під час перетинання державного кордону був наявний документ, що дає право на перетин державного кордону, а відтак правових підстав для складання протоколу про правопорушення пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень у працівників прикордонного загону не було.

Також зазначає, що відповідачем не враховано п. 1.2. Правил, де чітко зазначено, що Правила застосовуються при перевезенні пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничними лініями загального користування тільки у внутрішньому сполученні (у межах України).

У спірних правовідносинах застосуванню підлягає Угода про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951 року, стороною якої є Україна. Відповідно до вимог статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Приписами частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV передбачено, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 42 Угоди про міжнародне пасажирське сполучення пасажир, відправник і отримувач багажу або товаробагажу зобов`язані дотримуватися паспортно-адміністративних (у тому числі візових), митних та інших правил, встановлених при проїзді залізничним транспортом в міжнародному 2 сполученні, як відносно себе, так і відносно своєї ручної поклажі, багажу та товаробагажу. Перевізник не вправі контролювати дотримання вказаних правил, за винятком встановлених міжнародними угодами в галузі залізничного транспорту, та не несе відповідальності за невиконання цих правил пасажиром, відправником та отримувачем багажу або товаробагажу.

Отже, положення Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» в частині покладення на перевізника обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту та, відповідно, відповідальності за невиконання такого обов`язку, суперечить положенням Угоди про міжнародне пасажирське сполучення.

Також 06.04.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності перевізників, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення» від 02.12.2010 № 2753-VI, яким Закон України «Про залізничний транспорт» доповнений статтею 22-1. Відповідно до частини другої вказаної статті при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні перевізник був зобов`язаний до початку перевезення перевірити наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

17.08.2012 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до статті 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт», яким частину другу статті 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» змінено та викладено в новій редакції, відповідно до якої «при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні перевізник зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

Зі змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» вбачається, що внесення вказаної зміни було викликано недопущенням перекладення функцій співробітників прикордонної служби по здійсненню прикордонного контролю на провідників та водіїв транспортних засобів.

Так у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 22-1 ЗУ «Про залізничний транспорт» зазначено наступне.

Проект Закону України «Про внесення змін до статті 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» розроблено з метою вирішення питання визначення відповідальності по здійсненню прикордонного контролю виключно працівниками прикордонної служби та недопущення перекладення цих функцій на провідників та водіїв транспортних засобів.

До проблем, на розв`язання яких спрямований проект акта, слід віднести наступне.

06.04.2011 набрав чинності Закону України від 02.12.2010 № 2753-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності перевізників, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення» (далі - Закон).

Законом, зокрема, внесено зміни до Закону України «Про залізничний транспорт», доповнивши його статтею 22-1, якою встановлюється відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком пасажирського міжнародного перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування (транзиту).

На сьогодні підрозділами охорони державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон для залізничного сполучення складаються Постанови про правопорушення, допущені перевізниками (як залізницями України так і перевізниками інших держав) з причин протермінованості віз у пасажирів, закінчення терміну дії паспорта, відсутності у паспорті деяких сторінок, фото за віком, в`їзної/виїзної візи, відмітки про громадянство в свідоцтві про народження дитини, неналежного оформлення закордонної сторінки у внутрішньому паспорті та інші випадки невідповідності документів, необхідних для перетину кордону.

Згідно з міжнародними угодами України, що регламентують порядок здійснення міжнародних перевезень, документом, що дає право проїзду пасажиру, є виключно перевізний документ та документ, що посвідчує особу пред`явника. Слід зауважити, що у статті 11 Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності встановлюється, що у відповідних випадках і без шкоди для застосовних міжнародних конвенцій заходи для попередження використання транспортних засобів для незаконного ввозу мігрантів включають встановлення для комерційних перевізників зобов`язання переконатися в тому, що всі пасажири мають документи на в`їзд/виїзд, необхідні для в`їзду до приймаючої держави. Стаття 7 Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює, що такі заходи включають запровадження обов`язку перевізників упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, які вимагаються для в`їзду до приймаючої держави.

Слід звернути увагу до вищезазначеного, що на сьогодні правила які регламентують дії провідників та начальників пасажирських поїздів у даній сфері, затверджені у формі відповідних інструкцій Радою по залізничному транспорту держав-учасниць Співдружності, що є органом який здійснює координацію роботи залізничного транспорту на міждержавному рівні. Зазначеними інструкціями на працівників поїзних бригад не покладені обов`язки щодо перевірки дотримання пасажирами візових правил, вимог щодо володіння знаннями паспортно-візових норм та вимог держав слідування поїзда для них не встановлені.

Більше того, міжнародною Угодою про міжнародне залізничне пасажирське сполучення до яких приєдналася Україна згідно постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 № 246, встановлено, що пасажир, відправник та отримувач багажу чи вантажобагажу зобов`язані виконувати паспортно-адміністративні, митні та інші правила, встановлені при проїзді залізничним транспортом у міжнародному сполученні. Залізниці не вправі контролювати дотримання зазначених правил, за виключенням встановлених органами залізниць чи міжнародних угод в сфері залізничного транспорту, і не несе відповідальності за невиконання цих правил пасажиром.

Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ), до якої приєдналася України згідно із Законом України від 05.06.2003 № 943-IV «Про приєднання України до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ)», не встановлено права перевізника на перевірку наявності у пасажира необхідних для в`їзду до держави прямування належним чином оформлених документів.

Отже, ретельний хронологічний аналіз законодавства про залізничний транспорт свідчить про те, що починаючи з 17 серпня 2012 року у залізниці відсутній обов`язок щодо здійснення перевірки наявності у пасажира документів, необхідних для в`їзду до України, зокрема і в`їзної візи, а повноваження працівників АТ «Укрзалізниця» обмежуються перевіркою наявності у пасажира лише паспортного документа, що посвідчує його особу.

Отже, працівники залізниці при перевірці проїзних документів та документів, що посвідчують особу діяли відповідно до ЗУ «Про залізничний транспорт», Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення та Конвенції про міжнародні залізничні перевезення.

Від представника відповідача до суду надійшло заперечення.

В частині стверджень позивача щодо відсутності повноважень у Ярошовець Євгенія Юрійовича представляти товариство у відносинах із державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, міжнародними організаціями варто зазначити, що враховуючи вимоги статті 3 ЗУ «Про відповідальність перевізників», відповідний протокол складений у присутності представника перевізника Ярошовець Євгенія Юрійовича, поряд з цим у розгляді справи мав можливість прийняти участь уповноважений представник «Акціонерного товариства «Українська залізниця»» відповідно до вимог ст. 6 ЗУ «Про відповідальність перевізників».

Також зазначає, що враховуючи вимоги статті 3 ЗУ «Про відповідальність перевізників» протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка керує транспортним засобом, або представником перевізника, у присутності якого складено протокол про правопорушення. Із цієї норми закону випливає, що відповідний протокол також може бути підписаний і особою, яка керує транспортним засобом (у даному випадку машиністом).

Аналогічна позиція щодо складання протоколу у присутності представника перевізника (провідника) викладена у справах про правопорушення, пов`язаних з міжнародними пасажирськими перевезеннями 380/231/24, 380/194/24, 463/3478/24, 380/15677/24 (зазначені справи розглянуті в апеляційній інстанції).

Щодо тверджень позивача відносно відсутності відомостей про притягнення громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, зазначаю, що остання не притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП, оскільки встановленим порядком їй було відмовлено у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну.

Припущення позивача, що у громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_2 під час перетинання державного кордону був наявний документ, що дає право на в`їзд в Україну також є безпідставними, оскільки особа була непропущена та встановленим порядком повернута зворотно до Республіки Польща.

Також, працівник «Акціонерне товариство «Українська залізниця»» ОСОБА_1 у своїх поясненнях зазначив, що пасажирка (громадянка Федеративної Республіки Німеччини) забігла остання в поїзд, показала тільки квиток, що свідчить про порушення вимог статті 221 Закону України «Про залізничний транспорт».

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення аналогічні тим, що зазначені у позові та відповіді на відзив, просила позов задоволити.

Представника відповідача проти позову заперечила, підтримала викладені у відзиві на позов доводи, просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 3 квітня 2025 року о 02 годині 45 хвилин в пункті контролю для залізничного сполучення «Львів» прикордонним нарядом «Перевірка документів» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі № 716 сполученням «Перемишль-Львів-Київ», що виконується перевізником Акціонерне товариство «Українська залізниця», у вагоні №3 на пасажирському місці №11, без належних документів для в`їзду в Україну виявлено громадянку Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка пред`явила на паспортний контроль ідентифікаційну картку громадянки Федеративної Республіки Німеччини серії НОМЕР_2 , видану 20.01.2021 року, дійсну до 19.01.2031 року, яка не дає права на перетинання державного кордону України.

З копії рішення від 3 квітня 2025 року встановлено, що щодо громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» уповноваженим представником Державної прикордонної служби України прийнято рішення про відмову в пропуску через державний кордон при в`їзді в Україну, у зв`язку із відсутністю дійсного паспортного документа, який надає право на перетинання державного кордону України (а.с.61).

Також встановлено, що 3 квітня 2025 року щодо посадовою особою НОМЕР_1 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440233 (а.с.63-65) щодо АТ «Укрзалізниця» за фактом невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира (пасажирів) документів, необхідних для в`їзду до держави прямуванням (транзиту), що призвели до перевезення через державний кордон України 3 квітня 2025 року рейсом №716 за маршрутом «Перемишиль-Київ» без необхідних документів для в`їзду до державного прямування (транзиту) Україна пасажира громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З протоколу також вбачається, що при складенні такого був присутній ОСОБА_1 як представник перевізника, який в поясненнях зазначив, що: «пасажирка забігла сама остання в поїзд показала тільки квиток, на прохання показати паспорт почала балакати на англійській мові, одразу за нею зайшли польські прикордонники».

Примірник протоколу було вручено ОСОБА_1 як представнику перевізника.

03 квітня 2025 року позивачу направлено повідомленням про дату і час розгляду справи про правопорушення, пов`язаного з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Згідно з копіює постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_4 від 14 квітня 2025 року (а.с.105-106), на перевізника Акціонерне товариство «Укрзалізниця» накладено штраф в розмірі 47 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 142 316 гривень.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України серед іншого покладено обов`язок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил; здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами чи територіальними підрозділами в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Згідно з ст. 221 Закону України «Про залізничний транспорт», під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов`язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх перевізникові на його вимогу, а перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

За невиконання обов`язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10.01.2002 року, цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Згідно з ст.1 вказаного Закону, підприємства (їх об`єднання), установи, організації та фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без таких документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленому на 1 січня календарного року, за кожного такого пасажира, але не більше шестисот таких прожиткових мінімумів за одне перевезення, а за ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів - у розмірі п`ятдесяти таких прожиткових мінімумів за кожне перевезення.

Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Згідно з п. 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577 (далі Правил), посадка в поїзд осіб, здійснюється за такими документами, що посвідчують особу: паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства.

У статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання; осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон; іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон.

Пунктом 5 Порядку забезпечення надання перевізникам, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, та органам охорони державного кордону інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 року №811, визначено, що Адміністрація Держприкордонслужби забезпечує у межах своїх повноважень надання органам охорони державного кордону, Мінінфраструктури інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав (в т.ч. для громадян Федеративної Республіки Німеччина).

Відповідно до наданої інформації документами, які необхідні громадянам Федеративної Республіки Німеччина для в`їзду в Україну є: паспорт громадянина для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, проїзний документ дитини, посвідчення особи моряка, проїзний документ для іноземців, проїзний документ біженця, проїзний документ особи без громадянства.

Відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України «Про прикордонний контроль», паспортний документ - виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави і визнаний Україною. Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону визначено, що перевізник - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт діяльність із перевезення пасажирів чи (та) вантажів через державний кордон.

Пунктом 7 Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №735 визначено, що одним із предметів діяльності товариства є надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Враховуючи вищезгадані норми, перевізник був зобов`язаний перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення перевірити у пасажира SCHWERTMANN BRITTA FRANZISKA, ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявність документів, які необхідні громадянам Федеративної Республіки Німеччина для в`їзду в Україну.

Позивачем не виконано такий обов`язок, оскільки ідентифікаційна картка громадянки Федеративної Республіки Німеччини серії L9FZ22N8J не дає права на перетинання державного кордону України.

Надані відповідачем процесуальні документи, а саме: рішення про відмову в перетинанні державного кордону України відносно громадянина Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_2 , рапорти військовослужбовців НОМЕР_1 прикордонного загону, свідчать саме про те, що в особи були відсутні документи, що надають право на перетинання державного кордону України, а тому доводи представник позивача є необґрунтованими.

Також, як зазначено у протоколі працівником Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_1 , пасажирка (громадянка Федеративної Республіки Німеччини) забігла остання в поїзд, показала тільки квиток, що свідчить про порушення вимог статті 221 Закону України «Про залізничний транспорт».

Суд також вважає безпідставними доводи представника позивача щодо порушення порядку складення протоколу від 3 квітня 2025 року №440233 у зв`язку із відсутністю належного представника.

Як зазначає сам представник позивача, визначення поняття «представник перевізника» не міститься у Законі України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Натомість позиція представника позивача щодо того, що таким представником може бути лише керівник, член виконавчого органу юридичної особи-перевізника, інша особа, уповноважена діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), або представника за довіреністю, жодними нормами не передбачена. Окрім цього, така позиція суперечить і самій суті складення протоколу при виявленні особи при перетині державного кордону, у якої відсутні документи, які надають право на в`їзд на території України. Окрім цього, старший стюард ОСОБА_1 заперечень щодо залучення його в якості представника не заперечував, натомість надав пояснення по суті.

Як зазначено судом раніше, 03 квітня 2025 року позивачу направлено повідомленням про дату і час розгляду справи про правопорушення, пов`язаного з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Проте з матеріалів справи вбачається, що позивач своїми процесуальними правами не скористався, зокрема, правом звернення із клопотаннями, ознайомлення із протоколом та матеріалами справи, явки представника для розгляду справи не забезпечив.

Таким чином суд приходить до переконання, що відповідач розглянув справу у спосіб, що передбачений законом, а посилання представника позивача на порушення положень вимог частини 1 статті 6 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», згідно яких справа про правопорушення розглядається в присутності представника перевізника, є безпідставними, оскільки позивачу було надано можливість забезпечити присутність представники при розгляді справи.

З врахуванням наведеного вище, представник відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, довів суду правомірність своїх дій.

Судом встановлено, що перевізником ПАТ Українська залізниця не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та ст.22-1 Закону України Про залізничний транспорт.

Щодо тверджень позивача відносно відсутності відомостей про притягнення громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, з матеріалів справи вбачається, що остання не притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП, оскільки встановленим порядком їй було відмовлено у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну.

Беручи до уваги усе зазначене вище, суд дійшов висновку, що постанова №2 від 14 квітня 2025 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, та накладення на Акціонерне товариство «Українська залізниця» штрафу у розмірі 142 315 гривень є правомірною і підстави для її скасування відсутні.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 94, 241-246, 286 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №2 від 14 квітня 2025 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в порядку, передбаченому ст. 297 КАС України, з врахування особливостей, передбачених ч.6 ст.286 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження)

позивач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5, ;

відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Дата ухвалення судового рішення - 22.05.2025.

Суддя Юлія БОБРОВА