Справа № 520/8868/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.05.2025 р. справа №520/8868/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі за текстом - Відповідач №1), ОСОБА_2 - начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі за текстом - Відповідач №2, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги: 1) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 2) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття повідомлення рід 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 3) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7 - м управлінням ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 4) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, які полягають у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили права, гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції» та свідомим введенням ОСОБА_1 в оману; 5) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, щодо відмови розгляду повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_3 визнав повідомлення таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» неправомірними; 6) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, щодо надання відповіді ОСОБА_1 про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства-№41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання ОСОБА_1 детальної інформації про проведення попередньої перевірки за повідомленням про порушення антикорупційного законодавства; 7) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 8) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 9) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що ОСОБА_1 повідомити наданням відповідного ідентифікатора; 10) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати повторний розгляд повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства, на вимогах ЗУ «Про запобігання корупції»; 11) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що 03.04.2025 подав до 7-го управління ДСР НП України Повідомлення про порушення антикорупційного законодавства, яке було оформлено згідно вимог абз.2 ч.2 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції», а саме: містило фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені. Порядок прийняття, реєстрації вказаного Повідомлення заявника, а саме: видача заявнику документу про прийняття і реєстрацію повідомлення, а також роз`яснення прав викривачі, що визначено п.1, п.3 ч.2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції», було порушено в 7- му управління ДСР НП України, яким керує ОСОБА_3 . ОСОБА_4 № 41828-2025 від 07.04.2025 року, в якому ОСОБА_5 повідомляє мене про те, що за результатами попереднього розгляду встановлено, що повідомлення не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» не можливо вважати детальною інформацію про попередній розгляд повідомлення, так як ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» взагалі будь яких вимог до форми повідомлення не визначає. Також у листі ОСОБА_3 надає заявнику ідентифікатор доступу до Єдиного порталу повідомлень викривачів, проте на Єдиному порталі повідомлень викривачів надається інформація що «Повідомлення за таким ідентифікатором не знайдено».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025р. у справі №520/8868/25 до розгляду із звільненням від сплати судового збору були прийняті вимоги позову про визнання неправомірними дій Відповідача №2 з приводу відмови у розгляді повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_3 визнав повідомлення таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» та про зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати повторний розгляд повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства, на вимогах ЗУ «Про запобігання корупції».

29.04.2025р. від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України надійшов відзив на позов, у якому відповідач №1 зазначив про те, що відповідно до пункту 1 розділу І Положення про 7-е управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, затверджене наказом Департаменту від 03.07.2023 № 160-П ( у редакції наказу Департаменту від 20.05.2024) № 146-п (далі Положення № 146-п) Управління є структурним підрозділом Департаменту та згідно із законодавством України здійснює оперативно-розшукову діяльність. Відповідно до підпункту 19 пункту 8 розділу V Положення № 146-п начальник Управління представляє управління в судах, у відносинах з органами Національної поліції України, а також органами державної влади, окремими фізичними та юридичними особами. Оскільки дії, які стали підставою для позову вчинялись Управлінням як суб`єктом, який реалізовував публічно-владну функцію, а будь-яких дій або бездіяльності стосовно позивача Департаментом не вчинялося, то відповідно належним відповідачем у справі №520/8868/25 є саме Управління. Крім цього, у випадку задоволення позову ОСОБА_1 , саме Управління (а не Департамент) буде зобов`язано вчиняти дії на виконання рішення суду.

З приводу даного доводу суб`єкта владних повноважень суд зауважує, що згідно з ст.ст.13-15 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" органом Національної поліції є саме Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (а не будь-які структурні підрозділи Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України).

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

До того ж, 7-е управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України як структурний підрозділ Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України не має власних рахунків в установах банків та в установах Державної казначейської служби для стягнення ймовірних судових витрат у разі виникнення правових підстав для застосування положень ст.139 КАС України.

Тому належним відповідачем у даному спорі є саме - Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України

Відповідач №2 ОСОБА_2 , начальник 7 Управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, проте обовязку з приводу подання до суду відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Враховуючи обсяг добутих доказів, вичерпання процесуальних можливостей отримання інших об`єктивних даних про справжні обставини фактичної дійсності, реалізацію учасниками справи прав на подачу відповідних процесуальних документів та незмінність завдання адміністративного судочинства у будь-якому спорі, суд вважає, що справа підлягає вирішенню на підставі наявних доказів.

Також, оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомості об`єктивної дійсності відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не подали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, а завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до справи копій документів судом зясовано, що члени утворення невідомої природи з найменуванням ХРХОГО «Споживач» здійснюють збір інформації стосовно діяльності посадових осіб Височанської селищної ради Харківського району Харківської області.

За викладеними у позові доводами заявника, Височанським селищним головою Харківського району Харківської області було прийнято правовий акт у формі розпорядження від 16.12.2024р. №458а/02-17 про визначення місця зберігання службових автомобілів за місцем проживання працівників.

03.04.2025р. заявником було складено адресований 7-му управлінню Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України друкований письмовий документ із найменуванням «ПОВІДОМЛЕННЯ про порушення антикорупційного законодавства» (далі за текстом Звернення), де викладена власна субєктивна думка про те, що розпорядження Височанського селищного голови від 16.12.2024р. №458а/02-17 усупереч постанові КМУ від 04.06.2003р. №848 було прийнято в умовах конфлікту інтересів з метою використання службового автомобіля не за призначенням, а саме не тільки для поїздок, пов`язаних із службовою діяльністю посадових осіб.

Жодних обєктивних даних про використання Височанським селищним головою Харківського району Харківської області службового транспорту у власних цілях Звернення не містило.

У відповідь на Звернення Відповідач №2 листом від 07.04.2025р. №41828-2025 сповістив заявника про те, що Звернення не відповідає вимогам ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", а тому підлягає подальшому розгляду у порядку Закону України "Про звернення громадян".

Стверджуючи про те, що субєктом владних повноважень під час кваліфікації Звернення від 03.04.2025р. не у якості не повідомлення про корупцію у розумінні Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", а у якості звернення у розумінні Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" були порушені права заявника як викривача корупції, заявник ініціював даний спір.

Суд зважає на те, що за наведеними у ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" визначеннями: корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей; неправомірна вигода - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Відповідно до ч.2 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом. Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Згідно з ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

Відтак, у якості моменту повідомлення учасником суспільних відносин - громадянином інформації про можливі факти корупційних правопорушень (пов"язаних із корупцією правопорушень, порушень Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції") слід кваліфікувати не подію фізичного подання письмового або усного повідомлення до компетентного державного органу, а вчинення таким державним органом управлінського волевиявлення з приводу підтвердження наявності у відповідного звернення повідомлення про вчинення корупційного правопорушення (про вчинення пов"язаного із корупцією правопорушення, про вчинення порушення Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції"), а також підтвердження наявності у заявника правового статусу викривача.

За змістом ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" вчинення компетентним державним органом окресленого управлінського волевиявлення можливе, зокрема, за наслідками проведення попереднього розгляду конкретного повідомлення.

Відтак, з наведених вище міркувань суд доходить до переконання про те, що у справі №520/8868/25 заявником до позову не приєднано жодних доказів набуття правового статусу викривача за Зверненням від 03.04.2025р., а сам зміст Звернення від 03.04.2025р. поза розумним сумнівом виключає безумовне та беззастережне набуття заявником статусу викривача корупції унаслідок самого лише факту подачі Звернення від 03.04.2025р. до Відповідача №2.

Тож суд вважає, що вимоги заявника про: 1) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 2) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття повідомлення рід 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 3) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7 - м управлінням ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 4) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, які полягають у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили права, гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції» та свідомим введенням ОСОБА_1 в оману; 5) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, щодо надання відповіді ОСОБА_1 про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства-№41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання ОСОБА_1 детальної інформації про проведення попередньої перевірки за повідомленням про порушення антикорупційного законодавства; 6) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 7) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 8) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що ОСОБА_1 повідомити наданням відповідного ідентифікатора; 9) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства одночасно мають явні та очевидні ознаки як подання завідомо безпідставного позову, так і ознаки подання позову за відсутності предмета спору і ознаки подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер, бо штучно (за відсутності реального предмету спору) сформульовані заявником поза межами основної причини виникнення спору вчинення субєктом владних повноважень Відповідачем №2 управлінського волевиявлення з приводу кваліфікації Звернення від 03.04.2025р. не у якості не повідомлення про корупцію у розумінні Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", а у якості звернення у розумінні Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" і застосування механізмів та правил подальшого розгляду цього Звернення без застосування норм Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".

Обєктивний, безсторонній, всебічний розгляд саме цього реально існуючого спору повинен відбуватися виключно у межах вимог про визнання неправомірними дій Відповідача №2 з приводу відмови у розгляді повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_3 визнав повідомлення таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» та про зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати повторний розгляд повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства, на вимогах ЗУ «Про запобігання корупції».

Відносно решти вимог суду належить одночасно застосувати наслідки неусунення недоліків в оформленні позову у вигляді відсутності доказів оплати судового збору (ч.3 ст.161 КАС України) згідно з п.1 ч.4 ст.169 КАС України та наслідки подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (п.3 ч.2 ст.45 КАС України) згідно з ч.3 ст.45 КАС України у вигляді повернення позову.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що згідно зі ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (ч.1 ст.10; Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (ч.2 ст.10).

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на отримання інформації унаслідок звернення до учасників суспільних відносин унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.

Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, а також приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Суд зазначає, що згідно з абз.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

За правилами ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Випадки, коли звернення громадянина не підлягає розгляду суб`єктом владних повноважень із наданням письмової відповіді окреслені законодавцем у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

У силу спеціального застереження ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".

Отже, законодавцем у ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" прямо окреслені певні, але не вичерпні випадки існування окремих звернень, котрі підлягають розгляду за правилами спеціальних актів права.

Порядок розгляду і вирішення звернень у формі пропозицій (зауважень) визначений ст.ст.14, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", порядок розгляду і вирішення звернень у формі заяв (клопотань) визначений ст.ст.15, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", порядок розгляду і вирішення звернень у формі скарг визначений ст.ст.16, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Суд вважає, що приписи ст.ст.19 і 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" знаходяться у кореспонденції з положеннями ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", а тому подання учасником суспільних відносин до субєкта владних повноважень письмового документа, котрий за предметом ініційованих питань не підпадає під визначення пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги, не призводить до виникнення у субєкта владних повноважень обовязку з приводу розгляду, вирішення і надання відповіді до суті такого письмового документа.

Визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" та Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", суд відмічає, що останній із пойменованих актів законодавства присвячений визначенню правових та організаційних засад функціонування системи запобігання корупції в Україні, змісту та порядку застосування превентивних антикорупційних механізмів, правил щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

За визначенням ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Отже, до кола викривачів корупції законодавець відносить не усіх громадян, котрі фізично подали до органів правопорядку повідомлення про можливі факти корупційних правопорушень чи пов`язаних з корупцією правопорушень, а лише тих з них, які маючи переконання у достовірності відомої їм інформації (котра містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені субєктом владних повноважень або органом правопорядку) отримали цю інформацію (з джерел, котрі не належать до категорії загальнодоступних) унаслідок провадження власної трудової діяльності, унаслідок провадження власної професійної діяльності, унаслідок провадження власної господарської діяльності, унаслідок провадження власної громадської діяльності, унаслідок провадження власної наукової діяльності, унаслідок проходження публічної служби, унаслідок навчання, унаслідок участі у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку провадження перелічених вище видів діяльності, проходження служби чи навчання.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" Національне агентство з питань запобігання корупції (далі за текстом - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Пунктом 9 ст.1 ст.11 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" до повноважень Національного агентства віднесено забезпечення ведення Єдиного порталу повідомлень викривачів, Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Пунктом 13 ст.1 ст.11 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" до повноважень Національного агентства віднесено отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, участь у забезпеченні їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями.

Згідно з п.112 ч.1 ст.12 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" Національному агентству надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, віднесені законом до компетенції Національного агентства, застосовувати передбачені законом заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Частиною 7 ст.12 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" визначено, що у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством, а у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції. Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.

Як то указано у п.1 ч.1 ст.21 та п.2 ч.1 ст.21 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", громадські об`єднання, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання корупції мають право: повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, реальний, потенційний конфлікт інтересів спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, Національному агентству, керівництву чи іншим представникам органу, підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення або у працівників яких наявний конфлікт інтересів, а також громадськості (п.1 ч.1 ст.21); запитувати та одержувати від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", інформацію про діяльність щодо запобігання корупції (п.2 ч.1 ст.21).

Звідси слідує, що у порядку п.2 ч.1 ст.21 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" громадяни мають право отримувати (що обєктивно неможливо без попереднього фізичного звернення) відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" не будь-яку інформацію, а виключно інформацію про діяльність стосовно запобігання корупції (п.2 ч.1 ст.21).

У розумінні ч.3 ст.531 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" Єдиний портал повідомлень викривачів - це інформаційно-телекомунікаційна система, яка має комплексну систему захисту інформації з підтвердженою відповідністю згідно із Законом України "Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах", що забезпечує обмін даними з викривачем за допомогою мережі Інтернет, збирання, зберігання, використання, захист, облік, пошук, узагальнення повідомлень викривачів, а також іншої інформації, в тому числі про статус викривачів, стан та результати розгляду повідомлень викривачів.

Також ч.3 ст.531 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" зазначено, що функціонування Єдиного порталу повідомлень викривачів передбачає обробку персональних даних, якщо вони повідомлені викривачем, а також персональних даних осіб, які мають доступ до Єдиного порталу повідомлень викривачів, у цілях забезпечення захисту викривачів, проведення належної перевірки за повідомленнями викривачів та виконання функції адміністратора. Обробка зазначених даних здійснюється на підставі цього Закону та не потребує згоди суб`єктів персональних даних.

Єдиний портал повідомлень викривачів гарантує викривачам дотримання умов конфіденційності та анонімності, а також забезпечує доступ викривачів до інформації про стан та результати розгляду їх повідомлень і є офіційним внутрішнім джерелом інформації про осіб, які мають статус викривачів.

Доступ до Єдиного порталу повідомлень викривачів мають викривачі в частині здійснення ними повідомлень та отримання інформації про стан і результати їх розгляду, Голова та службовці Національного агентства відповідно до їх повноважень, визначених цим Законом, керівники та уповноважені особи відповідних суб`єктів у частині повідомлень викривачів, розгляд яких віднесено до їх повноважень відповідно до цього Закону, інші уповноважені особи в частині інформації про статус викривачів у разі звернення викривача для отримання безоплатної правничої чи психологічної допомоги, визначеної цим Законом.

Держателем та відповідальним за адміністрування Єдиного порталу повідомлень викривачів є Національне агентство, яке встановлює порядок його ведення.

За правилами ч.2 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом.

Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Отже, у силу спеціального застереження ч.2 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" кваліфікаційними вимогами до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень є одночасне поєднання двох факторів: 1) відображення у повідомленні конкретних фактичних даних, що засвідчують можливість існування події та складу корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення; 2) наявність у згаданих фактичних даних здатності бути перевіреними.

Як то указано у ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, подальший розгляд такого повідомлення припиняється, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення, з одночасним роз`ясненням щодо компетенції органу або юридичної особи, уповноважених на здійснення розгляду чи розслідування фактів, викладених у повідомленні.

У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується уповноваженої особи органу або юридичної особи, до якого (якої) надійшло таке повідомлення, порядок розгляду такого повідомлення визначається керівником відповідного органу або юридичної особи.

У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується керівника органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, таке повідомлення у триденний строк надсилається суб`єкту, уповноваженому здійснювати розгляд чи розслідування фактів, викладених у повідомленні, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

У разі якщо за результатами попереднього розгляду повідомлення викладена у ньому інформація підтверджується, винні особи притягаються до дисциплінарної відповідальності уповноваженим на це суб`єктом відповідного органу або юридичної особи.

У разі якщо в ході проведення попереднього розгляду виявляються ознаки корупційного правопорушення чи правопорушення, пов`язаного з корупцією, матеріали передаються відповідному спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції або Державному бюро розслідувань. Дисциплінарне провадження за повідомленням проводиться у строк не більше 30 днів з дня завершення попереднього розгляду. Якщо в зазначений строк перевірити повідомлену інформацію неможливо, строк дисциплінарного провадження може бути продовжено до 45 днів. Повторне продовження строку внутрішньої перевірки не допускається.

Особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.

Інформація про можливі факти кримінальних правопорушень, одержана органами досудового розслідування, розглядається в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Інформація про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержана органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядається в порядку, визначеному законом.

З положень наведеної норми закону витікає, що повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень (окрім, повідомлень про можливі факти кримінальних правопорушень, одержаних органами досудового розслідування та повідомлень про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержаних органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення) спочатку вивчається субєктом владних повноважень Національним агентством (у строк не більше 10 днів) у правовому режимі попереднього розгляду, за наслідками чого вчиняється або управлінське волевиявлення з приводу подальшого розгляду відповідного до законодавства з питання розгляду звернень громадян (у разі невідповідності повідомлення вимогам Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції"), або управлінське волевиявлення з приводу припинення розгляду (у разі якщо вирішення ініційованого питання не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло), або управлінське волевиявлення з приводу притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності, або управлінське волевиявлення з приводу початку дисциплінарного провадження, або управлінське волевиявлення з приводу передачі матеріалів відповідному спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції або Державному бюро розслідувань (у разі виявлення ознак корупційного правопорушення чи правопорушення, пов`язаного з корупцією).

Згідно з ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції - органи прокуратури, Національної поліції, Національне антикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції.

Згідно з ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.

При цьому, у силу спеціального застереження ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення про можливі факти кримінальних правопорушень, одержані органами досудового розслідування, розглядаються в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Також у силу спеціального застереження ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержані органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядаються в порядку, визначеному законом.

Суд вважає, що під згаданим законом слід розуміти Кодекс України про адміністративні правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.533 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

За приписами п.12 ч.2 та ч.13 ч.2 ст.533 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" викривач має право на звільнення від юридичної відповідальності у визначених законом випадках та отримувати інформацію про стан та результати розгляду, перевірки та/або розслідування за фактом повідомлення ним інформації.

У положеннях ст.536 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" указано, що викривач має право отримувати інформацію про стан та результати розгляду, перевірки та/або розслідування у зв`язку із здійсненим ним повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону (ч.1 ст.536); Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, надається викривачу за його заявою органом, юридичною особою, посадовою або службовою особою, відповідальною за розгляд, проведення перевірки та/або розслідування у зв`язку із здійсненим викривачем повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, не пізніше п`яти днів після отримання заяви, а також за кінцевими результатами розгляду, перевірки та/або розслідування (ч.2 ст.536).

У розумінні ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Перелік складів адміністративних правопорушень, повязаних із корупцією викладений законодавцем у главі 13-А Кодексу України про адміністративні правопорушення, до якої структурно входять положення ст.1726 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не містять визначення моменту початку провадження у справі про адміністративне правопорушення, але зі змісту ч.2 ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення слід вважати розпочатим не пізніше від моменту початку виконання обов`язку щодо збирання доказів, який покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 Кодексу України про адміністративне правопорушення, тобто початку перевірки ознак наявності у діях конкретного громадянина події та складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.254 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

У п.1 ч.1 ст.255 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції стосовно адміністративних правопорушень за статтями 172-4-172-9 (за винятком правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище) та уповноважені на те особи Національного агентства з питань запобігання корупції стосовно адміністративних правопорушень за статтями 172-4 - 172-9 (в частині правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище), 188-46, 212-15, 212-21.

Перелік службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище міститься у примітці до ст.513 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".

Визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон України №2939-VI) та норм Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", суд зазначає, що за визначенням ст.1 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У розумінні ч.1 ст.1 Закону України №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Отже, що за суттю під правовою категорією інформація слід розуміти відомості та дані, а формою існування інформації є матеріальні носії або електронне відображення.

Звідси слідує, що у якості публічної інформації може бути кваліфікована виключно вже створена та реально існуюча річ матеріального світу - інформація у згаданій вище формі, котра була здобута субєктами владних повноважень під час реалізації управлінських функцій або яка знаходиться у володінні субєктів владних повноважень (розпорядників публічної інформації).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" до розпорядників публічної інформації належать суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно з п.6 ч.1 ст.14 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Частиною 1 ст.19 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

У силу ч.2 ст.19 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з ч.1 ст.20 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

За приписами ч.3 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Суд зауважує, що згідно абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2-рп/2012 указано, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч.2 ст.11 Закону України №2657-ХІІ).

У рішенні Конституційного Суду України від 30.10.1997р. №5-зп до конфіденційної інформації віднесено інформацію про фізичну особу в частині відомостей про майновий стан та інші персональні дані.

За правовими позиціями згаданих рішень Конституційного суду України у розумінні ч.1 ст.32 та ч.2 ст.32 Конституції України інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону України № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону України № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону України №2939-VI.

Окремо суд зважає, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення із загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч.7 ст.6 Закону України № 2939-VI).

Окрім того, ст. 10-1 Закону України №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.

Частиною 2 ст.6 Закону України №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.

Тобто, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч.5 ст.6 Закону України №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону України №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI) засвідчує існування підстав для виокремлення таких ознак конфіденційної інформації: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону України №2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону України №2939-VI).

Отже, можливість віднесення публічної інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до такої публічної інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної публічної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI - так званого "трискладового тесту".

Суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до публічної інформації, а не підстави для надання такого доступу, адже ст.1 Закону України №2939-VI запроваджена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі згаданого вище "трискладового тесту".

Відтак, тягар доведення легітимності обмеження доступу до публічної інформації покладається саме на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації може бути кваліфікована у якості правомірної та обґрунтованої у разі, якщо розпорядником у листі-відповіді зазначено, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

У силу правових висновків постанов Верховного Суду від 18.07.2019р. у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020р. у справі №826/8891/16 та опосередковано постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №9901/249/19 відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових так званого трискладового тесту означає, що відмова у доступі до публічної інформації набуває ознак необґрунтованої.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).

Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що управлінське волевиявлення розпорядника публічної інформації у формі відмови у доступі до публічної інформації має ґрунтуватись на наслідках застосування так званого "трискладового тесту" та повинно бути умотивовано критеріями обмеження публічної інформації за ст.6 Закону України №2939-VI і за ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом України від 20.05.2020р. №631-IX).

При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону України №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

Крім того, суд ураховує, що обґрунтування обмеження доступу до публічної інформації є первинно дискреційними повноваженнями органу публічної адміністрації як розпорядника інформації і поглинається свободою адміністративного розсуду органу публічної адміністрації (яка між тим не може набувати ознак абсолютної безмежності та свавілля).

Застосовуючи положення викладених вище норм матеріального права до установлених обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень підлягають розгляду по суті у порядку Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" і автор згаданого повідомлення має право на отримання інформації про результати розгляду повідомлення саме на підставі норм Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".

Складене заявником Звернення від 03.04.2025р. не відповідає вимогам Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" ані в частині обсягу та змісту фактичних даних, ані в частині предмету (позаяк обєктивно не може бути перевірено Відповідачем №2 стосовно ймовірних/вірогідних подій минулої дійсності стосовно обставин використання службових автомобілів Височанської селищної ради Харківського району Харківської області), ані в частині джерел отримання інформації (відкриті та загальнодоступні акти правозастосування субєктів владних повноважень, сам лише текст котрих помилково кваліфікований заявником як привід для повідомлення про порушення антикорупційного законодавства).

Відтак, унаслідок подання до очолюваного Відповідачем №2 структурного підрозділу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Звернення від 03.04.2025р. заявник не набув та об`єктивно не міг мати ані обґрунтованих очікувань, ані розумних сподівань на набуття статусу викривача корупції.

Явна та очевидна відсутність умов для набуття заявником за Зверненням від 03.04.2025р. статусу викривача корупції зумовлює відсутність у Відповідача №2 застосовувати до процедур подальшого розгляду Звернення від 03.04.2025р. механізми та правила Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".

У цій частині усі вимоги заявника сформульовані за відсутності предмета спору, а тому підпадають під дію положень п.3 ч.2 ст.45 КАС України.

Відтак, вчинене субєктом владних повноважень Відповідачем №2 управлінське волевиявлення з приводу кваліфікації Звернення від 03.04.2025р. не у якості не повідомлення про корупцію у розумінні Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", а у якості звернення у розумінні Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" не порушує жодних прав (інтересів) заявника (у тому числі і у якості викривача корупції, правового статусу якого за Зверненням від 03.04.2025р. заявник не набув і набути не міг).

У контексті наведених вище міркувань суду посилання заявника на положення ст.ст.17, 33 Конвенції Організації Об"єднаних Націй проти корупції, положення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.16 Конвенції Організації Об"єднаних Націй проти катувань слід визнати юридично неспроможними, позаяк відповідь Відповідача №2 на Звернення від 03.04.2025р. у формі листа від 07.04.2025р. №41828-2025 не призвела до порушення жодних прав (інтересів) заявника як свідомого громадянина України, який під час виконання громадянського обовязку із підтримання належного рівня правопорядку у країні (у сфері антикорупційного законодавства) безупинно та цілеспрямовано інформує відповідні державні органи про наявні на його думку недоліки в організації роботи Височанської селищної ради Харківського району Харківської області.

При цьому, у разі виявлення під час подальшого розгляду Звернення від 03.04.2025р. у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" достатніх поза розумним сумнівом ознак вчинення посадовими особами Височанської селищної ради Харківського району Харківської області адміністративних правопорушень, згаданих у главі 13-А Кодексу України про адміністративні правопорушення, уповноважені співробітники 7-го Управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України не матимуть іншого правомірного способу реалізації наданих законом повноважень, окрім як складання протоколу про адміністративне правопорушення та надсилання матеріалів адміністративного правопорушення до відповідного органу судової влади, про що заявник повинен бути письмово поінформований.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

З наведених вище міркувань суд вважає, що у спірних правовідносинах за складеним заявником Зверненням від 03.04.2025р. Відповідач №2 після проведення попередньої перевірки не мав обовязку подальшого розгляду Звернення від 03.04.2025р. із застосуванням механізмів та правил Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", визнання за заявником правового статусу викривача корупції із усіма похідними юридичними наслідками.

Тож вчинена Відповідачем №2 відмова у подальшому розгляді Звернення від 03.04.2025р. із застосуванням механізмів та правил Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" не суперечить закону.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах субєтом владних повноважень Відповідачем №2 було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк справжні обставини фактичної дійсності були зясовані із достатньою повнотою, положення належної норми матеріального закону були витлумачені правильно, надана вірна юридична кваліфікація Зверненню від 03.04.2025р. (як такому, котре після проведення попередньої перевірки не підлягає подальшому розгляду із застосуванням механізмів та правил Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції").

Предмет, суть, зміст та джерело отримання інформації за Зверненням від 03.04.2025р. явно та очевидно виключають набуття заявником у межах спірних правовідносин у розумінні Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" набуття правового статусу викривача корупції, а за відсутності події набуття означеного статусу субєкт владних повноважень обєктивно був не здатен вдатись до порушення неіснуючих прав (інтересів) заявника як учасника суспільних відносин.

Тож вчинена Відповідачем №2 відмова у подальшому розгляді Звернення від 03.04.2025р. із застосуванням механізмів та правил Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" не суперечить закону.

При цьому, обставина подальшого розгляду субєктом владних повноважень Звернення від 03.04.2025р. у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (а не ухилення субєкта владних повноважень від виконання покладеного законом обовязку) сама собою вже є запорукою дотримання прав (інтересів) заявника як свідомого громадянина України, який у власному повсякденному житті демонструє нульовий рівень толерантності до будь-яких (у тому числі і ймовірно удаваних) проявів діянь з можливими ознаками порушення антикорупційного законодавства (у тому числі і стосовно випадків прийняття суб`єктами владних повноважень загальнодоступних письмових актів правозастосування).

Відтак, за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Оскільки у ході судового розгляду здобутими доказами не було підтверджено факту існування у заявника у межах спірних правовідносин порушеного права (або ущемленого публічного інтересу), то згідно з ч.1 ст.2 КАС України позов належить залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко