Справа № 569/9688/25
Суддя: Левчук О. В.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/9688/25
УХВАЛА

20 травня 2025 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі судді О. Левчука,

за участі секретаря судового засідання М. Янка,

представника відділу ДВС: В. Мельника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В. Політучої про примусове проникнення до житла,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В. Політуча звернулася в суд з поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування подання зазначено, що у відділі на виконанні перебуває виконавчий лист Рівненського окружного адміністративного суду виданий 12.06.2017 у справі №817/313/15про стягнення із ФОП ОСОБА_1 податкового боргу в загальній сумі 130 566,17 грн., в тому числі, по податку на додану вартість у сумі 52615,55 грн. до Державного бюджету та по податку на доходи фізичних осіб у сумі 77950, 62 грн. - до місцевого бюджету Рівненської міської ради.

Згідно відповіді від 11.04.2025 Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» станом до 01 січня 2013 року за гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1999 року, яке видане УЖГ ВК РМР. Стягувачу перераховані кошти в сумі 12 437,67 грн., заборгованість станом на 14.05.2025 становить 119 178,95 грн.

Примусове входження в квартиру або будинок боржника застосовується з метою виявлення рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, і за рахунок якого можливо погасити борг. З метою забезпечення виконання рішення суду виникла необхідність примусового проникнення в квартиру АДРЕСА_2 для проведення опису майна боржника.

Боржник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак державним виконавцем встановлено факт не проживання боржниці за цією адресою. Внаслідок цього вся кореспонденція, в тому числі виклики, вимоги державного виконавця і постанови, повертаються без вручення адресату та за закінченням терміну зберігання.

Боржник ухиляється від виконання рішення, не вживає заходів щодо його виконання за рахунок належного їй майна і доходів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пердставник відділу ДВС, суд встановив таке.

На виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист Рівненського окружного адміністративного суду виданий 12.06.2017 у справі №817/313/15про стягнення із ФОП ОСОБА_1 податкового боргу в загальній сумі 130 566,17 грн., в тому числі, по податку на додану вартість у сумі 52615,55 грн. до Державного бюджету та по податку на доходи фізичних осіб у сумі 77950, 62 грн. - до місцевого бюджету Рівненської міської ради.

Згідно відповіді від 11.04.2025 Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» станом до 01 січня 2013 року за гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1999 року, яке видане УЖГ ВК РМР.

Боржник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак державним виконавцем встановлено факт не проживання боржника за цією адресою.

Стягувачу були перераховані кошти в сумі 12 437,67 грн., заборгованість станом на 14.05.2025 становить 119 178, 95 грн.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага, що зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Частиною 1 ст. 439 ЦПК України, якою унормоване вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи, передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Отже, наведені законодавчі норми передбачають можливість примусового проникнення до житла боржника - фізичної особи, при виконанні судових рішень, за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла такого боржника. Державний виконавець може звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи у разі, якщо боржник чинить перешкоди його вільному доступу до цього житла чи іншого володіння.

При цьому, наведені положення також свідчить про те, що законодавець передбачає можливість примусового проникнення до житла чи іншого володіння не тільки боржника, а й іншої особи, що можливо у випадку коли у володінні такої особи знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб. При цьому, факт наявності майна боржника у іншої особи має бути належно обґрунтованим, а до подання додані належні докази.

Аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

При цьому суд враховує, що примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи боржника є крайнім засобом для примусового виконання рішення суду, у разі, якщо виконавцем були виконані усі інші можливі спроби виконати рішення суду у відповідності до норм діючого законодавства без примусового проникнення до житла чи іншого володіння особи.

Недоторканість житла гарантується статтею 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Обґрунтовуючи необхідність у примусовому проникненні до житла боржника, державним виконавцем у поданні зазначено про те, що вжиті ним заходи на виконання судового рішення не призвели до жодних результатів, а саме боржник не з`являвся за викликами до державного виконавця.

Отже державним виконавцем в обґрунтування необхідності (надання судом дозволу) примусового проникнення до житла зазначено про ігнорування його сповіщень боржником.

Окрім того, надані суду докази намагання проникнення державним виконавцем до житла боржника стосуються квартири АДРЕСА_2 , проте до матеріалів справи не долучено вимоги державного виконавця про наданна (забезпечення) виконавцю доступу до житла боржника за вказаною адресою та акту про виїзд виконавця за місцем житла боржника, а також доказів їх направлення боржнику.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що боржник перешкоджав вільному доступу державного виконавця до свого житла.

При цьому, неявка боржника без поважних причин за викликом виконавця, надає право останньому звернутися до суду і вимогами про застосування до нього приводу (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження») чи тягне за собою накладення штрафу (ст. 188-13 згаданого Закону), однак не надає можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи, оскільки жодним чином не свідчить про відсутність добровільної згоди особи, яка ним володіє.

Також державним виконавцем вказується про непроживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак надання доступу на примусове входження може призвести до порушення прав власників та користувачів житла, дозвіл на проникнення до якого просить державний виконавець.

Наведене свідчить про те, що державний виконавець не використав усі інші можливі спроби виконати рішення суду без примусового проникнення до житла, оскільки не позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника та/ або звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а звернення до суду з цим поданням є передчасним та за встановлених обставин жодним чином не виправдовує обмеження права боржника на недоторканість житла.

У зв`язку із наведеним, суд приходить до висновку, що у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст. 260, 353, 439 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В.Політучої про примусове проникнення до житла - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 23.05.2025

Суддя О. Левчук