Справа № 640/15531/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Ключковича В.Ю.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа - Вінницька обласна прокуратура про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, третя особа - Вінницька обласна прокуратура, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у затримці виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі 802/1072/15-а про поновлення позивача, незаконно звільненого на посаді заступника прокурора Вінницької області, а також у невиплаті компенсацій за всі дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі 802/1072/15-а про поновлення незаконно звільненого на посаді заступника прокурора Вінницької області в розмірі 145 899 гривень;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток 396 175 гривень 92 коп;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток в розмірі 24 940 гривень.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року продовжено розгляд справи № 640/15531/22 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача - Вінницька обласна прокуратура, про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті компенсацій за всі дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток, стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 396175,92 грн та компенсації за невикористані дні додаткових відпусток у розмірі 24940,00 грн за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача - Вінницька обласна прокуратура, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у затримці виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 802/1072/15-а про поновлення позивача, незаконно звільненого на посаді заступника прокурора Вінницької області та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 802/1072/15-а про поновлення позивача, незаконно звільненого, на посаді заступника прокурора Вінницької області у розмірі 145899,00 грн.

Не погодившись з ухвалою суду в частині залишення без розгляду позовної заяви, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині залишення без розгляду позовної заяви та справу в цій частині позовних вимог направити до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

14 квітня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача Вінницька обласна прокуратура, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вказав, що у спірних правовідносинах для визначення строку звернення до суду з позовними вимогами щодо середнього грошового забезпечення підлягає застосуванню частина п`ята статті 122 КАС України.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що перебіг строку звернення до суду з вимогами щодо середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 802/1072/15-а про поновлення позивача, незаконно звільненого, на посаді заступника прокурора Вінницької обласної прокуратури за період з 29 вересня 2021 року по 24 січня 2022 року розпочався 18 червня 2022 року - на наступний день за днем ознайомлення позивача з наказом про поновлення його на посаді, а сплив зазначений строк, відповідно, 18 липня 2022 року.

До суду з позовною заявою позивач звернувся через свого представника 16 вересня 2022 року, тобто, з пропуском місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України (щодо позовних вимог про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення).

Водночас, суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивачем до позовної заяви не додано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем подано до суду першої інстанції заяву про поновлення процесуального строку, в якій в зазначив, що у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 Верховний Суд зробив висновок, що: «...за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.».

Таким чином, позивач вказав, що, оскільки, з наказом про поновлення на роботі він був ознайомлений 17 червня 2022 року, а позов до суду поданий 16 вересня 2022 року, то тримісячний строк звернення до суду не пропущений.

Так, постановляючи оскаржувану ухвалу від 06 березня 2025 року в частині залишення позовних вимог без розгляду, Луганський окружний адміністративний суд, посилаючись на висновки Верховного Суду, вказав, що встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що з цим позовом до суду позивач мав звернутися у місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з цим позовом, зокрема, щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 29.01.2021 по 17.06.2022.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно частини 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

За приписами ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в даному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19).

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18:

«…Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України)».

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з цим позовом до суду позивач мав звернутися у місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені в постанові від 21 квітня 2021 року №461/1303/19 колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки, у вказаній справі мав місце цивільний спір, а тому, Верховним Судом не аналізувалась можливість застосування в частині строків звернення до суду з позовом положень КАС України.

Також, необґрунтованим є посилання апелянта на те, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, оскільки, як було встановлено вище, середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у затримці виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 802/1072/15-а про поновлення позивача, незаконно звільненого на посаді заступника прокурора Вінницької області та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 802/1072/15-а про поновлення позивача, незаконно звільненого, на посаді заступника прокурора Вінницької області у розмірі 145899,00 грн, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Ключкович В.Ю.

Кузьмишина О.М.

Повне судове рішення складено 22.05.2025 р.