Справа № 480/7915/24
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2025 року Справа № 480/7915/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Опімах Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/7915/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Відповідач позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що необхідною умовою призначення позивачу пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є досягнення віку 55 років та наявність страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі (чоловікам, які працюють трактористами-машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства). За результатами розгляду поданих документів до пільгового стажу позивача не зараховано період роботи 1979 р., 1980 р., 1981 р., оскільки згідно з паспортними даними на момент роботи в колгоспі йому виповнилося тільки 11 років. Вказує, що у спірний період членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 16-річного віку, при цьому у період 1979-1981 роках позивачу було від 11 до 13 років. Крім того, згідно з трудовою книжкою позивача його було прийнято в члени колгоспу в 1988 році у віці 20 років. Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Так, під час розгляду наданих позивачем документів встановлено, що загальний страховий стаж позивача становить 28 років 06 місяців 07 днів, пільговий стаж 21 рік 05 місяців 21 день, що є недостатнім для призначення йому пенсії за віком. Вважає, що відмовивши позивачу в призначенні пенсії за віком, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства і в межах наданих повноважень. Просив у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що дії відповідача не грунтуються на вимогах закону, а тому є протиправними.
Вивчивши матеріали справи й оцінивши докази у справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке.
Суд встановив, що 05.08.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області з заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням від 13.08.2024 № 80 Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовило в призначенні пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у нього необхідного стажу роботи. За підрахунками відповідача його страховий стаж становить 28 років 06 місяців 07 днів, пільговий стаж 21 рік 05 місяців 21 день (а.с.13).

Суд погоджується з таким рішенням відповідача та вважає відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити позивачу пенсію за віком обґрунтованою з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Загальні засади державного пенсійного забезпечення визначені в Законі України "Про пенсійне забезпечення", який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших передбачених джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон).

Умови призначення пенсій за віком визначені у статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та у статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, відповідно до статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за віком мають: чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Особливості пенсійного забезпечення окремих категорій громадян визначені у розділі XIV1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, стаття 114 Закону визначає порядок призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 114 цього Закону на пільгових умовах пенсія за віком призначається чоловікам, які працюють трактористами-машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

Отже, необхідними умовами набуття права на пенсію є досягнення відповідного віку та наявність визначеного стажу роботи.

Відповідно до статті першої Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до частини першої, другої статті 24 Закону страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частини четверта статті 24 Закону).

Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Так, за період роботи до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, страховий стаж підтверджується відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637.

У спірних правовідносинах відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком через відсутність у нього необхідного страхового стажу. Зокрема, відповідач не зарахував до страхового стажу період роботи позивача в колгоспі у 1979 році, 1980 році та 1981 році, оскільки на той момент заявнику не виповнилося 14 років.

Відповідно до статті 188 Кодексу законів про працю Української РСР (введеного в дію з 1 червня 1972 року Законом Української РСР від 10 грудня 1971 року N 322-VIII, у редакції станом на день набрання ним чинності) не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. У виняткових випадках, за погодженням з фабричним, заводським, місцевим комітетом професійної спілки, можуть прийматись на роботу особи, які досягли п`ятнадцяти років.

15 липня 1964 року ухвалено Закон СРСР "Про пенсії і допомогу членам колгоспів", відповідно до пункту першого статті 15 якого передбачалося зарахування до стажу роботи при призначенні пенсій роботи в якості члена колгоспу.

Також, підпунктами "а", "б", "в" пункту 109 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 № 590, було передбачено, що крім роботи у якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховувалася також: а) будь-яка робота, на якій працівник, не будучи робітником або службовцем, підлягав державному соціальному страхуванню; б) робота в якості голови або заступника голови колгоспу, якщо цей працівник був направлений (рекомендований) з числа робітників і службовців в колгосп відповідно до рішень радянських чи партійних органів; в) робота члена колгоспу в машинно-тракторній або спеціалізованій (лугомеліоративній, лісозахисній тощо) станції в якості механізатора за час до встановлення штатних посад механізаторів, якщо згодом колгоспник був зарахований до штату машинно-тракторної або спеціалізованої станції. При цьому робочим, які зараховані в штат в якості постійних робочих, а до цього працювали в машинно-тракторній або спеціалізованій станції також на постійній роботі, ця робота зараховується до стажу з включенням міжсезонних перерв.

Згідно з Типовим статутом колгоспу, прийнятим Третім Всерадянським з`їздом колгоспників і затвердженим постановою ЦК КПРС і Радою Міністрів СРСР від 28.11.1969 № 910, членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 16-річного віку та виявили бажання своєю працею брати участь у громадському господарстві колгоспу.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно з трудовою книжкою позивача його було прийнято в члени колгоспу в 1988 році у віці 20 років (а.с.14-18).

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

У спірних правовідносинах відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком через відсутність у нього необхідного страхового стажу. Зокрема, відповідач не зарахував період роботи позивача в колгоспі за 1979 рік, 1980 рік та 1981 рік, оскільки на той момент позивачу не виповнилося 14 років. Згідно з паспортними даними в 1979-1981 роках позивачу було від 11 до 13 років (а.с.8-11).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в 1979 році, 1980, році та 1981 році він працював у колгоспі, що підтверджується архівною довідкою Синівської сільської ради Роменського району Сумської області від 26.04.2023 № 14-05/106, відповідно до якої позивач працював в колгоспі ім. Шевченка, який реорганізовано в КСП ім. Шевченка, ПСВК АФ ім. Шевченка в травні-вересні 1979 року, в червні-серпні 1980 року, в травні-жовтні 1981 року, в травні-вересні 1982 року, в травні, липні, вересні, жовтні 1983 року, в червні-серпні, жовтні, листопаді 1984 року, в березні, вересні 1985 року, з липня 1988 року по 31 грудня 2003 року включно; в 1988 році прийнятий в члени колгоспу ім. Шевченка (а.с.19). Також, у трудовій книжці містяться записи про його роботу: у 1979 році виконано річний мінімум 41, у 1980 році виконано річний мінімум 72. Незважаючи на те, що в трудовій книжці не повністю внесені записи, зокрема, відсутній запис про 1981 рік, але цей рік роботи підтверджений вказаною архівною довідкою.

Суд не враховує архівну довідку від 26.04.2023 № 14-05/106, на яку посилається позивач, як доказ на підтвердження періодів роботи, які необхідно зарахувати до страхового стажу з огляду на таке.

Як зазначено вище, відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Згідно з трудовою книжкою позивача його було прийнято в члени колгоспу в 1988 році у віці 20 років (а.с.14-18).

Доказів прийняття позивача у члени колгоспу до 1988 року в матеріалах справи немає, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що в 1979-1981 роках у члени колгоспу він не приймався. Більше того, у спірний період позивачу було від 11 до 13 років, що з огляду на наведені вищі норми, зокрема, акти законодавства СРСР (чинних у спірний період), взагалі унеможливлює набуття страхового стажу для цілей отримання права на пенсію.

Надаючи оцінку архівній довідці від 26.04.2023 № 14-05/106 як доказу на підтвердження вимог позивача, суд враховує, що вказана довідка не підтверджує вид робіт, не містить встановлений мінімум та кількість відпрацьованих годин. У довідці не вказана робота, професія, посада позивача, кваліфікація, характер виконуваної ним роботи. Довідка не містить даних про належність позивача до кола застрахованих осіб для цілей пенсійного забезпечення.

У свою чергу, записи, які містяться в трудовій книжці позивача, про роботу в колгоспі в 1979 році та 1980 році можуть свідчити про інший вид трудових відносин, аніж трудових відносин для цілей зарахування до страхового стажу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 16-річного віку. Працюючими в колгоспі вважалися неповнолітні діти, котрі особисто перебували в трудових відносинах з колгоспом. Такі особи мали бути зараховані до членів колгоспу з виконанням постійних обов`язків або отримували наряди на виконання певної роботи, їм особисто нараховувалися трудодні. До стажу роботи, який давав право на пенсію, зараховувалася будь-яка робота в громадському господарстві колгоспу саме як члена колгоспу, незалежно від характеру і тривалості роботи та тривалості перерв. Тобто безумовною ознакою для зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію, роботи в громадському господарстві колгоспу є статус члена колгоспу.

В матеріалах справи немає будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження трудової діяльності позивача, а також його членства у колгоспі ім. Шевченка, який був реорганізований в КСП ім. Шевченка, ПВСК АФ ім. Шевченка, за травень-вересень 1979 року, червень-серпень 1980 року, травень-жовтень 1981 року, а тому суд вважає правомірним висновок відповідача про відсутність правових підстав для зараховування спірного періоду роботи позивача до його загального стажу роботи та призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Позивач таких доказів не надав.

Враховуючи встановлені обставини, суд визнає, що відповідач обгрунтовано відмовив позивачу в призначенні пенсії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд вважає, що у спірних правовідносинах відсутні ознаки порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та законних інтересів позивача, його дії відповідають критеріям правомірності, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, тому за наведених обставин і правових норм вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, м. Ужгород, площа Народна, 4, ідентифікаційний код 20453063) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах