Справа № 520/2821/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 травня 2025 року справа № 520/2821/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Фізкультури, буд. 9,м. Київ,03150, ) , Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях, як відокремлений підрозділ Укртрансбезпеки (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під., 7 пов.,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61022, ) про визнання протиправними та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернулася Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати недійсною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за №129732 від 14.01.2025 року у розмірі 17 000,00 гривень.

В обгрунтування заявленого позову зазначено, що позивачка вважає оскаржувану постанову незаконною та необгрунтованою.

Зокрема, позивачка вказувала, що оскаржувану постанову прийнято в зв`язку із встановленням, на думку відповідача, порушення вимог ст., ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутність на момент перевірки передбачених статтею 60 зазначеного Закону документів, зокрема, тахокарт, які, як стверджувала позивачка, на момент перевірки були наявні у водія, який керував транспортним засобом.

Ухвалою суду від 26.02.2025р. відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 01.04.2025р. залучено до участі у справі в якості другого відповідача відділ державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях, як відокремлений підрозділ Укртрансбезпеки.

Відповідачі надали до суду відзиви на позовну заяву, за яким з позовними вимогами не погодилися та просили у їх задоволенні відмовити.

При цьому було зазначено, що враховуючи, обладнання транспортного засобу позивача аналоговим тахографом (цей факт підтверджено позивачем), відповідно до чинного законодавства України позивач зобов`язаний був забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій повинен мати при собі тахокарту та тахокарти за попередні 28 днів або бланк підтвердження діяльності за вказаний період. Між тим, водієм позивача у акті перевірки в даній справі було зазначено, що тахокарти були в наявності, проте некоректно складені.

Відповідачі наголошували на тому, що неповнота чи невідповідність документів, які надані під час рейдових перевірках фактичним обставинам розцінюється як відсутність необхідного документу.

Позивачка надала до суду відповіді на відзиви обох відповідачів, в яких стверджувала про те, що невірне заповнення документу, поданого при перевірці не впливає на ту обставину, що він був у наявності.

Згідно заперечень на відповідь на відзив відповідач 1 навів раніше подані до суду доводи та просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

Керуючись Законом України «Про автомобільний транспорт», Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 (далі Порядок № 1567), Порядком зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 20.05.2013 (далі Порядок № 422), на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях та направлення на перевірку № 003161 від 18.11.2024р. співробітниками відповідача-2 проводилась рейдова перевірка на а/д М-03, 448 км.

Відповідно до пункту 3, 4 Порядку № 422, був зупинений транспортний засіб марки MERCEDES -BENZ, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

На момент проведення перевірки було встановлено відсутність заповнених тахокарт водія ОСОБА_2 за період, передбачений ЄУТР або бланк підтвердження діяльності.

За наслідками перевірки було складено Акт № АР 106602 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 22.11.2024р., у якому зазначено про порушення вимог ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», внаслідок чого перевізник не забезпечив водія тахокартами при аналоговому тахографі, відповідальність за що передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, передбачених для перевізника, чим порушено вимоги ст. 48 зазначеного Закону.

З копії наданого до суду Акту № АР 106602 судом вбачається, що водій ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом був з Актом ознайомлений та надав пояснення, за якими вказав, що тахокарти були в наявності, проте некоректно складені.

Також судом вбачається, що особу перевізника було встановлено на підставі товарно-транспортної накладної, у якій в якості перевізника зазначено ФОП ОСОБА_1 .

На підставі розгляду зазначеного вище Акту перевірки в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті було прийнято оскаржувану постанову від 14.01.2025р. № 129732, відповідно до якої до позивачки застосовано штрафні санкції за порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» в сумі 17 000 грн.

Позивачка згідно доводів позовної заяви не заперечує тієї обставини, що виступала в якості перевізника у спірних правовідносинах. Доводи позовної заяви зведено до того, що на момент перевірки у водія транспортного засобу були тахокарти та бланки підтвердження діяльності за період з 26.10.2024р. по 22.11.2024р., а та обставина, що такхокарти були неправильно заповнені не означає, що їх не було. Це позивачка підкреслювала в позовній заяві.

Доводів про порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення позивачка не наводила, а за доводами відзивів на позовну заяву, позивачка брала участь при розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт у спірних правовідносинах.

Вирішуючи спір по суті з урахуванням доводів позовної заяви та заперечень проти них, суд зауважує, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Відповідно до пункту першого Положення № 103 Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті.

Згідно з пунктом 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 5 Положення № 103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006.

Відповідно до п. п. 2-4 Порядку № 1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок.

Відповідно до п. 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Оформлення результатів перевірки та застосування адміністративно-господарських штрафів, передбачені пунктами 20-30 цього Порядку.

Так, виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).

Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України Про автомобільний транспорт автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних пасажирських перевезень:

для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України;

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції № 385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв;

тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

Згідно з п. 2.4 Інструкції № 385, транспортні засоби, призначені для перевезення небезпечних вантажів, обладнують тахографами з урахуванням положень пунктів 2.1 - 2.3 цього розділу та відповідно до законодавства щодо встановлення вимог до конструкцій таких транспортних засобів.

Відповідно до п. 3.3 Інструкції № 385, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа- особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографу разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Норми даної Інструкції поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі) (п.1.3. Інструкції), без поділу на міжнародні та внутрішні перевезення.

Пунктом 6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 визначено, що водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).

Таким чином, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі заповнені тахокарти, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографау разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом, а у разі керування транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.

Із матеріалів справи встановлено, що до позивача застосовано штрафні санкції саме за здійснення перевезень без наявності належних тахокарт до аналогового тахографа.

При цьому суд нагадує, що позивачка не заперечувала обладнання транспортного засобу марки MERCEDES -BENZ, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 аналоговим тахографом, а також неналежне заповнення тахокарт.

В зв`язку з цим суд ще раз зауважує, що згідно приписів ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Суд зауважує, що вказані документи мають відповідати законодавчо встановленим вимогам щодо їх форми та змісту, що відповідає ознаці розумності та є цілком очевидним.

Також за цитованими вище нормами Закону України "Про автомобільний транспорт" слідує, що належні документи мають бути наявні у перевізника або водія саме на час здійснення перевірки, тому надані позивачкою разом з позовною заявою копії такхокарт та бланків підтвердження діяльності не спростовують факту відсутності цих документів саме на момент проведення перевірки.

Підсумовуючи наведене, суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В цій справі відповідачами доведено законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення шляхом надання до суду належних та достовірних доказів.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку. Інші доводи висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 6-11, 139, 242 246, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров