Справа № 200/4276/24
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року Справа№200/4276/24

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (письмове провадження) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 8, м. Слов`янськ, Донецька область, 84100),

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника Меламеда Вадима Борисовича, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо: не врахування середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії; не проведення розрахунку пенсії з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії; не проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії; не виплатити компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії протиправною;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок пенсії з урахуванням середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії; з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії, з урахуванням розрахунку компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії та виплатити компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації / автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії.

05 липня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

26 липня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, зокрема звернув увагу, що відповідно до частини першої, частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Заявлені позовні вимоги стосуються періоду з 2021 року, тому, враховуючи день звернення до суду 25.06.2024, що виходить за межі шестимісячного строку, встановленого статтею 122 КАС України, тому відповідач вважає, що пропущений строк звернення до суду, не підтверджено позивачем жодними доказами.

28 серпня 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що 08.04.2021 року позивач направив відповідачу лист про виправлення/роз`яснення розрахунку пенсії позивача, але 13.04.2021 відповідач в своєму листі відмовив у наданні інформації. В обґрунтування позову позивач посилається на триваюче протиправне правопорушення відповідача стосовно не здійснення перерахунку пенсії позивача з індексацією, масовими перерахунками та підвищеннями пенсій передбаченими постановами КМУ з врахуванням наданих позивачем довідок, яке не припиняється, відповідач продовжив перебувати надалі у стані безперервного продовження порушення закону.

Відтак, сторона позивача не заперечує, що про імовірне порушення свого права позивач дізнався у квітні 2021 року.

17 вересня 2024 року ухвалою суду залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та надано позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та докази поважності причин його пропуску.

30 вересня 2024 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою.

07 жовтня 2024 року ухвалою суду залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про: визнання бездіяльності відповідача, щодо: не врахування середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії; не проведення розрахунку пенсії з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії; не проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії; не виплати компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії протиправною; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок пенсії з урахуванням середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії; з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії, з урахуванням розрахунку компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії та виплатити компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації / автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії.

28 листопада 2024 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі №200/4276/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 р. у справі №200/4276/24 задоволено, скасовано ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 р. у справі № 200/4276/24 та справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Приймаючи означену постанову суд апеляційної інстанції зазначив, що у відзиві на позов відповідачем було зазначено, що в лютому 2021 року доплату, нараховану на виконання рішення суду за період з 16.08.2019 по 31.01.2021 в розмірі 21926,00 грн, виплачено на поточний рахунок позивача, відкритий в банківській установі АТ КБ Приватбанк, проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дати виплати позивачеві заборгованості з пенсії на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/1564/20-а.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при прийнятті спірної ухвали судом першої інстанції:

- не було визначено дату з якої слід обчислювати строк звернення до суду, а саме коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права;

- не враховано, що у позові зазначається про триваюче досі порушення прав позивача, зокрема, містяться вимоги про зобов`язання вчинити певні дії, шестимісячний строк звернення до суду по яких не сплив.

Адміністративна справа № 200/4276/24 надійшла до суду 18 грудня 2024 року.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2024 року, справу передано на розгляд судді Кониченку Олегу Миколайовичу.

23 грудня 2024 року ухвалою суду прийнято до розгляду адміністративну справу № 200/4276/24, витребувано у відповідача докази на підтвердження виплати позивачу в лютому 2021 року доплати, нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/1564/20-а за період з 16.08.2019 по 31.01.2021 в розмірі 21926,00 грн на поточний рахунок позивача, відкритий в банківській установі АТ КБ Приватбанк.

27 грудня 2024 року від відповідача до суду на виконання ухвали суд надійшов Витяг з ІКІС ПФУ, згідно якого у лютому 2021 року позивачу виплачено заборгованість з пенсії у розмірі 21929,00 грн.

09 січня 2024 року від представника позивача до суду надійшли заперечення, у яких останній просив суд поновити строк звернення до суду мотивуючи це тим, що надана відповідачем інформації з ІКІС ПФУ не доводить проведення виплати/зарахування позивачу в лютому 2021 року доплати нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/1564/20-а за період з 16.08.2019 по 31.01.2021 в розмірі 21926,00 грн на поточний рахунок позивача відкритий в банківській установі АТ КБ «Приватбанк».

Дослідивши матеріали адміністративної справи суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , дата видачі 30.12.2012, чинний до 03.12.2022 року.

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначив, що 21.05.1998 року Позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.

Відповідач призначив позивачу пенсію за віком з 16.08.2019 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 200/1564/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області задоволено частково: визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 16.08.2019 року на вказаний ним банківський рахунок; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області виплатити на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок пенсійні виплати з 16.08.2009 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Сторона позивача також зазначає, що 15.01.2021 року при перевірці справи в електронному пенсійному кабінеті позивача виявлено протокол/розпорядження від 15.01.2021 року, відповідно до інформації розрахунків з електронного кабінета ОСОБА_1 , середньомісячний заробіток пенсіонера дорівнює 0.00000, проте при поданні заяви про призначення пенсії були надані оригінали довідок про заробітну плату.

08.04.2021 року сторона позивача скерувала відповідачу заяву про виправлення/роз`яснення розрахунку пенсії позивача, але 13.04.2021 відповідач в своєму листі відмовив у наданні інформації.

Сторона позивача вважає, що відповідач протиправно розрахував пенсію без урахування середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії та без урахування індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії.

Також позивач зазначив, що враховуючи протиправність рішень, дій чи бездіяльності відповідача стосовно відмови у призначенні пенсії позивача та порушенням ним строків призначення та виплати встановлених ч. 5 ст. 45 Закону №1058-ІV та п. 4.10 Порядка 22-1, пенсія позивача повинна бути виплачена з нарахуванням компенсації втрати частини доходів на підставі Закону № 2050-III.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, організаційно-правова форма орган державної влади.

Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що заявлені позовні вимоги стосуються періоду з 2021 року, тому, враховуючи день звернення до суду 25.06.2024, що виходить за межі шестимісячного строку, встановленого статтею 122 КАС України. Вважає, що пропущений строк звернення до суду, не підтверджено позивачем жодними доказами.

За матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за віком, призначеної з 16.08.2019 року відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.07.2020 у справі № 200/1564/20-а, яке набрало законної сили 23.09.2020 за позовом ОСОБА_1 виконано в межах покладених судом зобов`язань, а саме з 16.08.2019 призначено пенсію для її подальшої виплати.

В лютому 2021 року доплату, нараховану на виконання рішення суду за період з 16.08.2019 по 31.01.2021 в розмірі 21926,00 грн виплачено на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в банківській установі АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно п. 1 статті 40 Закону № 1058 для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно наданих документів ОСОБА_1 відсутні довідки про заробітну плату до 01.07.2000 та індивідуальні відомості про застраховану особу.

Позивач не звертався до управління із заявою встановленого зразка про перерахунок пенсії.

Позивачем не надано довідок про підтвердження пільгового стажу, підстави для врахування певних періодів роботи до пільгового стажу відсутні. Розмір пенсії ОСОБА_1 обчислено згідно вимог діючого законодавства.

Підстави для врахування заробітної плати для обчислення пенсії ОСОБА_1 відсутні.

Щодо вимоги виплати компенсації втрати частини доходів відповідач зазначив, що право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення. З урахуванням вищевикладеного та враховуючи ту обставину, що у відсутні докази виплати позивачу боргу з виплати пенсії, відповідач зазначає про відсутність виплати основної суми доходу в розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за наявності якої можлива виплата суми компенсації, а тому вважаємо про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог щодо виплати компенсації втрати частини доходів.

Дослідивши надані сторонами документи суд встановив наступне.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 200/1564/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області задоволено частково: визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 16.08.2019 року на вказаний ним банківський рахунок; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області виплатити на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок пенсійні виплати з 16.08.2009 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Призначення позивачу пенсії за віком з 16.08.2019 року підтверджується означеним рішенням суду та сторонами не заперечується.

На підтвердження виконання рішення суду та виплати заборгованості відповідачем надано до суду Витяг з ІКІС ПФУ, згідно якого у лютому 2021 року позивачу виплачено заборгованість з пенсії у розмірі 21929,00 грн.

Позивач виплату заборгованості на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 200/1564/20-а не заперечує, проте вважає, що Витяг з ІКІС ПФУ не є достатнім доказом, що підтверджує зарахування коштів на рахунок позивача.

В свою чергу сторона позивача не надала до суду доказів, що спростовують доводи відповідача, що дати виплати заборгованості.

Згідно розрахунку заробітної плати позивача, наданого позивачем, при обчисленні розміру пенсії ураховано середню заробітну плату за наступні періоди: 01.10.1992-31.12.1992; 1993 рік; 1994 рік; 1995 рік; 1996 рік; 1997 рік.

З наведеного розрахунку суд установив, що відомості про враховані довідки про заробітну плату відсутні.

РОЗРАХУНОК ЗАРОБІТКУ ДЛЯ ОБЧИСЛЕННЯ:

- Загальний страховий стаж в одинарному розмірі: 24 р. 9 м. 9 д. (297 м)

- Середній заробіток за 3 попередні роки: 6188.89 за (2016-2018 роки)

- Останній місяць врахованої зарплати: 31.12.1997

- Кількість МІСЯЦІВ заробітної плати: 60

- Середньомісячний заробіток для обчислення: 0.00000.

Згідно довідки Форма РС-право, до страхового стажу позивача зараховано періоди: з 24.08.1970 року по 03.05.1971 року; з 12.07.1973 року по 19.03.1974 року; з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року (7 років 3 місяці 8 днів); з 31.08.1981 року по 29.07.1983 року; з 08.08.1983 року по 08.08.1985 року; з 19.08.1985 року по 22.02.1986 року; з 25.02.1986 року по 10.05.1989 року; з 11.05.1989 року по 17.02.1990 року; з 02.03.1990 року по 01.03.1995 року; з 12.05.1995 року по 27.01.1998 року.

Також відповідачем надано до суду рішення про перерахунок пенсії (індексацію) в 2022-2024 роках.

Відтак, з 01.03.2022 року загальний розмір пенсії позивача становить 1367,61 грн, з урахуванням підвищень, доплат та індексації 2100,00 грн.

З 01.03.2023 року, загальний розмір пенсії позивача становить 1480,05 грн, з урахуванням підвищень доплат та індексації 2520,00 грн.

З 01.03.2024 року загальний розмір пенсії позивача становить 1669,56 грн, з урахуванням підвищень, доплат та індексації 2725,00 грн.

Позивачем надано до суду трудовий договір про роботу в Норильському ордену Леніна гірничо-металургійному комбінаті ім. А.П. Завенягіна на Крайній Півночі від 16 квітня 1974 року, згідно якого позивач працював на посаді плавильника ХКЦ з 17 квітня 1974 року (відомості про заробітну плату відсутні).

Згідно довідки від 08 серпня 1985 року № 94 Норильського ордену Леніна гірничо-металургійному комбінату ім. А.П. Завенягіна, позивач працював плавильником плавильного відділення, нікелевий завод, хлорно-кобальтовий цех, з 17 квітня 1974 року по 24 липня 1981 року, професія віднесена до Списку № 1, затвердженого Постановою Радою Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173.

Згідно довідки від 08 серпня 1985 року № 94 а) Норильського ордену Леніна гірничо-металургійному комбінату ім. А.П. Завенягіна, позивачу відповідно до п. Д ст. 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі» при обчисленні трудового стажу для отримання пенсії по старості та інвалідності один рік роботи починаючи з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року зараховується за один рік і шість місяців.

Означений період роботи також посвідчено записами трудової книжки від 01.09.1970 року, наданої позивачем.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обставини щодо непроведення позивачу перерахунку пенсії з урахуванням наданих ним довідок про підтвердження пільгового стажу, а також невиплата компенсації частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати при виплаті заборгованості на виконання рішення суду відповідачем не заперечується, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Водночас, відповідач не вважає надані позивачем довідки довідками про заробітну плату.

Доводи щодо виплати позивачу заборгованості на виконання рішення суду у справі № 200/1564/20-а у лютому 2021 року не спростовано.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду та прийнятності позовних вимог у цьому контексті.

Представник позивача зазначив, що 13.04.2021 відповідач повідомив в своєму листі про відмову у наданні інформації, рішення, у вигляді індивідуального акту (рішення) суб`єкта владних повноважень, прийнятий на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів на призначення пенсії визначеної в акті особи позивача, в розумінні КАС України надано не було.

З адміністративним позовом позивач звернувся до суду 25.06.2024 року через свого представника за допомогою засобів програмного забезпечення ЄСІТС «Електронний Суд».

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд в постанові від 22.12.2021 року по справі № 200/17683/21 зазначив, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа дізналася, або повинна була дізнатись про порушення. Зазвичай ці два моменти збігаються, але це не обов`язково. Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року по справі №810/384/17.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

Верховний Суд в постанові від 17.12.2021 року по справі № 640/16928/21 дійшов висновку, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинає свій перебіг лише за умови, що остання була реально обізнаною з фактом їх порушення оспорюваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1992 у справі Хаджіанастасіу проти Греції , пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Верховний Суд в постанові від 17.12.2021 року по справі № 640/16928/21 зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття «особа повинна дізнатись» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Щодо позовних вимог відносно компенсації втрати частини доходів.

Правова позиція щодо застосування строків звернення до суду у категорії справ щодо виплати компенсації втрати частини доходів викладена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, згідно якої відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

При цьому, Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.06.2021,17.11.2021, 27.07.2022, 11.05.2023 (справи №№ 240/186/20, 460/4188/20, 460/783/20,460/786/20, відповідно) про застосування строків звернення до суду з адміністративним позовом у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ та сформулювала такі висновки:

а) у спорах цієї категорії справ суди повинні застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з позовом, визначений частиною першою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;

в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду;

г) отримання листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на заяву не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку. Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.

Судова палата Верховного Суду дійшла висновку, що саме такий підхід до обчислення строків звернення до суду з позовом у спорах зазначеної категорії справ відповідатиме принципу верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності, сприятиме стабільності правовідносин щодо виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

На підтвердження виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 200/1564/20-а та виплати заборгованості відповідачем надано до суду Витяг з ІКІС ПФУ, згідно якого у лютому 2021 року позивачу виплачено заборгованість з пенсії у розмірі 21929,00 грн.

Позивач виплату заборгованості на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 200/1564/20-а не заперечує, проте вважає, що Витяг з ІКІС ПФУ не є достатнім доказом, що підтверджує зарахування коштів на рахунок позивача.

В порушення приписів ч.ч. 1, 5 ст. 78 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, зокрема, позивач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень повинен надати до суду докази на підтвердження обставин за яких відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів, сторона позивача не надала до суду буд-яких доказів, що спростовують доводи відповідача, що місяця виплати заборгованості (виписка з банківського рахунку тощо).

Відтак, суд вважає доведеним, що відповідачем здійснено виплату заборгованості з пенсії на виконання рішення суду у справі № 200/1564/20-а у лютому 2021 року.

Отже, відлік строку звернення до суду в цій частині позовних вимог розпочався з 01.03.2021 року та закінчився 01.09.2021 року.

Щодо позовних вимог відносно не врахування середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії та не проведення відповідачем розрахунку пенсії з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії суд зазначає наступне.

В зазначеній категорії справ, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, застосуванню підлягають висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31.03.2021 року по справі №240/12017/19, згідно яких право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Верховний Суд в зазначеній постанові також дійшов наступних висновків щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

З урахуванням наведеного, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав зазначила, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 240/27663/23 у котре наголосив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Щодо покликання представника позивача на висновки постанови Верховного Суду від 19.08.2024 у справі № 360/764/23, то суд звертає увагу, що спір у справі № 360/764/23 стосується припинення виплати пенсії позивачу, і в цьому контексті Верховний Суд надавав оцінку спірним правовідносинам з урахуванням приписів статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Поряд із цим, обставини справ № 360/764/23 та № 200/4276/24 не є тотожними також у зв`язку тим, що у справі № 360/764/23 суд констатував, що позивачем вживались заходи направлені на реалізацію його права, натомість у спірних правовідносинах представником позивача не наведено доводів та не надано доказів щодо вчинення ним будь-яких дій щодо відновлення порушеного права позивача з квітня 2021 року до дати звернення до суду з позовною заявою у червня 2024 року.

Також суд ураховує, що пенсія у перерахованому розмірі позивачу не виплачувалась, оскільки наявності підстав для цього перерахунку тільки підлягає дослідженню судом у цій справі.

В постанові від 29.09.2022 року у справі № 500/1912/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Водночас колегія суддів зазначила, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

В контексті заявленого клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 виснувала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Водночас, у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 140/9165/23 Верховний Суд, покликаючись на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 та постанови Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №160/14919/22, звернув увагу на можливість позивача реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду самостійно або через представника, шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду, через особистий кабінет у системі «Електронний суд» або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку, при цьому, неможливість вчинення таких дій потребує доказового обґрунтування.

Верховний Суд з-поміж іншого звернув увагу на те, що питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання представника позивача є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість звернення до суду у передбачені процесуальним законом строки.

З огляду на означене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги відносно виплати компенсації втрати частини доходів підлягають залишенню без розгляду, а позовні вимоги в частині не врахування середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії; не проведення розрахунку пенсії з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії мають бути обмежені шістьма місяцями, що передують зверненню до суду, тобто з 26.12.2023 року, а за період з 16.08.2019 року по 25.12.2023 року підлягають залишенню без розгляду.

Аналогічний підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року №1140/2132/18.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до п. 5 Розділу XV «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону №1058-IV, період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 року № 1908-VII «Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року, з п`яти років до трьох років.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01.03.1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, звернення особою за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

Пунктом 7 цього Порядку визначений вичерпний перелік документів, що мають бути подані особою, яка звертається за призначенням пенсії. Відповідно до п. 7 параграф "б" цього Порядку до заяви про призначення пенсії за віком за відсутності трудової книжки мають бути додані у тому числі документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Пункт 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

При цьому пункт 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV доповнює, що у якості документів про стаж, які передбачені вищезазначеним Порядком підтвердження наявного трудового стажу, за період роботи до 01 січня 1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген можуть надаватись договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029.

Спору, що місцевість, де працював позивач, відносилась до районів Крайньої Півночі, між сторонами не існує.

З огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 590/871/17, 03 липня 2018 року у справі № 302/662/17-а, 18 грудня 2018 року у справі № 263/13671/16-а та 10 січня 2019 року у справі № 352/1612/15а (2а/352/70/15).

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч.ч. 1, 2 ст. 74 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до ст. 24-1 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (далі Угода від 13 березня 1992 року), яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 3 Угоди від 13 березня 1992 року визначено, що усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Стаття 6 Угоди від 13 березня 1992 року визначає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відповідно до ст. 8 Угоди від 13 березня 1992 року, органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами.

Статтею 11 Угоди від 13 березня 1992 року визначено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Слід урахувати, що Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення», якою передбачено вихід України з Угоди від 13.03.1992.

За результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

Разом з тим, ч. 2 ст. 13 Угоди від 13 березня 1992 року встановлює, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, з урахуванням статті 13 Угоди, не зважаючи на вихід України з цього міжнародного договору, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З урахуванням викладеного суд констатує, що на час призначення пенсії позивачу Угода була чинною, а тому її положення протиправно не були застосовані відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2024 року у справі № 340/4436/23.

Поряд із цим, у постанові від 17 вересня 2024 року у справі №580/3576/22 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність інформації про припинення виплати пенсії на території держав-учасниць Угоди не може бути підставою для відмови у призначенні, поновленні виплати пенсії за новим місцем проживання пенсіонера.

Відтак, суд дійшов висновку, що надані позивачем довідки є належними та допустимими доказами пільгового характеру набутого позивачем стажу за Списком № 1 в районах Крайньої Півночі.

Оскільки факт роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджується записами в трудовій книжці, що кореспондують наданім позивачем довідкам, то період роботи позивача в районах Крайньої Півночі з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року підлягає пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців, проте відповідач зарахував вказаний період в одинарному розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV, за кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Професія «плавильник» передбачена п. а підрозділу 5 розділу 7 Списку N 1 виробництв, цехів, професій та посад на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці та в гарячих цехах, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 р. N 1173, чинного на момент роботи позивача.

Відтак, за кожний повний рік роботи за період роботи позивача з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року, який віднесено до Списку № 1, відповідач при обчисленні страхового стажу мав додаткового зарахувати по 1 року за кожний повний рік роботи, проте з Форми РС-право суд встановив, що цього відповідачем при обчисленні страхового стажу позивача зроблено не було.

Ураховуючи викладене, судом установлено, що період роботи позивача в районах Крайньої Півночі з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року дійсно не враховано до пільгового стажу, а обліковано на загальних підставах, що не відповідає приписам наведених вище нормативно-правових актів.

Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 114 Закону №1058-IV, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Виходячи з комплексного аналізу приписів наведених норм, право на пенсію за віком на пільгових умовах полягає саме у зменшенні пенсійного віку, водночас, наявність або відсутність пільгового стажу не впливає на розмір пенсії, за винятком окремих випадків, зокрема, підземних робіт з видобутку вугілля, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону №1058-IV, згідно якої мінімальний розмір пенсії особам, на яких поширюється дія Закону України "Про підвищення престижності шахтарської праці", та працівникам, зайнятим повний робочий день під землею обслуговуванням зазначених осіб, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 року для жінок за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи у розмірі 80 відсотків заробітної плати (доходу) застрахованої особи, визначеної відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Відтак, оскільки пенсію позивачу призначено у 2019 році, після досягнення пенсійного віку, наявність у позивача пільгового стажу набутого в районах Крайньої Півночі не створює інших підстав для перерахунку, окрім вже встановлених судом.

Щодо зобов`язання відповідача урахувати середньомісячний заробіток позивача, згідно наданих ним довідок суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 40 Закону №1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі. Додатково за бажанням особи можуть бути виключені періоди строкової військової служби, навчання, догляду за особою з інвалідністю I групи або дитиною з інвалідністю віком до 18 років, за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, за період з 1 липня 2000 року до 1 січня 2005 року, а також періоди, коли особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до пунктів 7, 8, 9 і 14 статті 11 цього Закону та періоди страхового стажу під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з місяця запровадження карантину у 2020 році та шести календарних місяців після його завершення, періоди страхового стажу під час воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з місяця введення воєнного стану та протягом трьох календарних місяців після його припинення або скасування. У всіх випадках, крім випадку, передбаченого абзацом другим цієї частини, період, за який враховується заробітна плата, не може бути меншим, ніж 60 календарних місяців.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Відповідно до ст. 41 Закону №1058-IV, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються:

1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону;

2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Для осіб, які у період до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися і до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи. Перелік таких осіб, а також порядок визначення для них заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України;

3) суми заробітної плати (доходу), визначені виходячи із здійсненої застрахованою особою доплати, передбаченої частиною третьою статті 24 цього Закону;

4) суми заробітної плати (доходу), визначені виходячи із сплачених страхових внесків за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Виходячи з системного аналізу положень наведених правових норм, умовою для зарахування страхового стажу набутого до 30 червня 2000 року є наявність страхового стажу набутого після 1 липня 2000 року менше 60 місяців (у позивача відсутній) та надання довідки про заробітну плату.

Відтак, у позовній заяві представник позивача зазначив, що при подачі заяви про призначення пенсії в Управління Пенсійного Фонду, були надані оригінали довідок про заробітну плату.

Дослідивши заяву про призначення пенсії позивачу від 30 травня 2019 року, яка міститься у матеріалах справи, суд установив, що у якості додатків №№ 6, 7 зазначені довідки від 08 серпня 1985 року №№ 94, 94 а), видані Норильським ордену Леніна гірничо-металургійним комбінатом ім. А.П. Завенягіна.

Водночас, означені довідки є єдиними довідками, зазначеними у додатках до заяви про призначення пенсії.

Дослідивши їх зміст суд встановив, що вказані довідки підтверджують право позивача на пільгове обчислення страхового стажу, проте відомостей про нараховану та виплачену заробітну плату, сплату страхових внесків тощо не містять, а відтак, означені довідки не є довідками про заробітну плату в розумінні ст. 40 Закону №1058-IV та не є належними доказами у справі з цього питання.

Водночас, з матеріалів адміністративної справи суд встановив, що згідно розрахунку заробітної плати позивача, наданого позивачем, при обчисленні розміру пенсії ураховано середню заробітну плату за наступні періоди: 01.10.1992-31.12.1992; 1993 рік; 1994 рік; 1995 рік; 1996 рік; 1997 рік.

З наведеного розрахунку суд установив, що відомості про враховані довідки про заробітну плату відсутні.

Водночас, зазначено наступні дані розрахунку: Загальний страховий стаж в одинарному розмірі: 24 р. 9 м. 9 д. (297 м); Середній заробіток за 3 попередні роки: 6188.89 за (2016-2018 роки); Останній місяць врахованої зарплати: 31.12.1997; Кількість МІСЯЦІВ заробітної плати: 60; Середньомісячний заробіток для обчислення: 0.00000.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону №1058-IV, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики;

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn );

К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

У разі відсутності на день призначення пенсії даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, для визначення середньої заробітної плати (доходу) враховується наявна заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, з наступним перерахунком заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії після отримання даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії.

Коефіцієнт заробітної плати (доходу) застрахованої особи за кожний місяць страхового стажу, який враховується при обчисленні пенсії, визначається за формулою:

Кз = Зв : Зс, де:

Кз - коефіцієнт заробітної плати (доходу) застрахованої особи;

Зв - сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу);

Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу), а в разі одноразової сплати єдиного внеску відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - за місяць, в якому укладено договір про добровільну участь.

Сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу), визначається за формулою:

Зв = З + Зд, де:

Зв - сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу);

З - сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, з якої фактично сплачено страхові внески згідно з цим Законом за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу). У разі якщо сума страхових внесків, сплачена виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), для обчислення пенсії враховується розмір мінімальної заробітної плати;

Зд - сума заробітної плати (доходу) або з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, застрахованої особи, розрахована виходячи із передбаченої частиною третьою статті 24 цього Закону доплати, за місяць, за який визначається коефіцієнт заробітної плати (доходу) або з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, і яка визначається за формулою: Зд = Д/Т х 100%, де

Д - сума доплати, здійснена відповідно до частини третьої статті 24 цього Закону, або додаткових сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати;

Т - розмір страхового внеску до солідарної системи у відповідному місяці.

У разі подання застрахованою особою для обчислення розміру пенсії даних про заробітну плату (дохід) за період до 1 січня 1992 року при визначенні коефіцієнта заробітної плати (доходу) середня заробітна плата за рік (квартал) у відповідному періоді вважається щомісячною середньою заробітною платою (доходом) в Україні, з якої сплачено страхові внески, відповідного року (кварталу).

У позовній заяві сторона позивача не погоджується, що середньомісячний заробіток позивача дорівнює 0.00000 та вважає таке неможливим.

З цього приводу суду зазначає, що у положеннях цієї норми фігурують терміни:

- Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії;

- Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу)

Середньомісячний заробіток не є безпосередньою складовою формули для обчислення пенсії.

Водночас, наявність даних про заробітну плату (дохід) за період до 1 січня 1992 року впливає на визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу), оскільки середня заробітна плата за рік (квартал) у відповідному періоді вважається щомісячною середньою заробітною платою (доходом) в Україні, з якої сплачено страхові внески, відповідного року (кварталу).

Ураховуючи те, що позивачем довідки про заробітну плату не надавались, відомості про заробітну плату відсутні, відтак показник середньомісячного заробітку дорівнює 0.00000.

Отже, доводи позивача щодо надання ним відповідачу при призначенні пенсії довідок про заробітну плату не знайшли свого підтвердження.

Судом також установлено, що у межах спірного періоду відповідачем проведено перерахунок пенсії (індексацію) пенсії позивача в 2022-2024 роках.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону №1058-IV, для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Відтак, суд встановив, що у 2023-2024 роках індексацію пенсії позивачу проведено, водночас, суд встановив неправильне обчислення страхового стажу позивача внаслідок незастосування приписів пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» та ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV.

Поряд із цим, станом на момент ухвалення рішення у справі у суду відсутні підстави вважати, що перерахована на виконання рішення суду пенсія буде виплачена позивачу без урахування індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії, тож позовні вимоги в цій частині є заявленими на майбутнє та задоволенню не підлягають.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову шляхом: визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неврахування до пільгового стажу ОСОБА_1 періоду роботи в районах Крайньої Півночі з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року в кратному обчисленні 1 рік за 1 рік 6 місяців, відповідно до пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», та незарахування до страхового стажу додатково по 1 року за кожний повний рік роботи з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року за Списком № 1, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язання відповідача з 26.12.2023 року провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до пільгового стажу періоду роботи в районах Крайньої Півночі з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року в кратному обчисленні 1 рік за 1 рік 6 місяців, відповідно до пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» та зарахуванням до страхового стажу додатково по 1 року за кожний повний рік роботи з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року за Списком № 1, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є ефективним.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн, згідно квитанції № 3840-9042-9951-3822 від 02.07.2024 року.

Відповідно до ч.ч. 3, 8 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Ураховуючи викладене, суд стягує судовий збір з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в частині позовних вимог щодо: визнання протиправною бездіяльності відповідача відносно не врахування середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії, не проведення розрахунку пенсії з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії за період з 16.08.2019 року по 25.12.2023 року; не проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії; не виплатити компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії протиправною; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок пенсії з урахуванням середньомісячного заробітку пенсіонера та пільгового стажу для розрахунку пенсії з урахуванням індексації /автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії за період з 16.08.2019 року по 25.12.2023 року, з урахуванням розрахунку компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації/автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії та виплатити компенсації втрати частини доходів на суму боргу з урахуванням індексації / автоматичного перерахунку на момент виплати пенсії.

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , дата видачі 30.12.2012, чинний до 03.12.2022 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) в іншій частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо неврахування до пільгового стажу ОСОБА_1 періоду роботи в районах Крайньої Півночі з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року в кратному обчисленні 1 рік за 1 рік 6 місяців, відповідно до пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», та незарахування до страхового стажу додатково по 1 року за кожний повний рік роботи з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року за Списком № 1, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з 26.12.2023 року провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до пільгового стажу періоду роботи в районах Крайньої Півночі з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року в кратному обчисленні 1 рік за 1 рік 6 місяців, відповідно до пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» та зарахуванням до страхового стажу додатково по 1 року за кожний повний рік роботи з 17.04.1974 року по 24.07.1981 року за Списком № 1, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (Дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 23 травня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко