Справа № 420/9389/25
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9389/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

за участі секретаря Загрійчук О.В.

представника позивача Бабій А.А.

представника відповідача Іванової В.В.

представника третьої особи Горобця В.В.

представника третьої особи Гаврилюк І.О.

представника третьої особи Злоті А.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження (у підготовчому засіданні) адміністративну справу за позовом Державної інспекції архітектури та містобудування України до Департаменту містобудування та архітектури Одеської міської ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», Громадська організація «ГЕНОФОНД НАЦІЇ» та Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ» про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом Державної інспекції архітектури та містобудування України до Департаменту містобудування та архітектури Одеської міської ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», Громадська організація «ГЕНОФОНД НАЦІЇ» та Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ», в якому позивач просить:

визнати протиправними та незаконними дії Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради щодо видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво адміністративної будівлі з об`єктами рекреаційного призначення» №229, затверджені наказом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради 18.11.2019 №01-06/295 з реєстраційним номером в ЄДЕССБ MU01:5401-3700-3168-7038;

визнати протиправними та скасувати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво адміністративної будівлі з об`єктами рекреаційного призначення» №229, затверджені наказом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради 18.11.2019 №01-06/295, з реєстраційним номером в ЄДЕССБ MU01: 5401-3700-3168-7038.

Ухвалою суду від 03.04.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 03.04.2025 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД».

Ухвалою суду від 14.04.2025 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Громадську організацію «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ».

Ухвалою суду від 17.04.2025 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Громадську організацію «ГЕНОФОНД НАЦІЇ».

Ухвалою суду від 22.04.2025 вирішено розгляд справи №420/9389/25 за позовом Державної інспекцій архітектури та містобудування України до Департаменту містобудування та архітектури Одеської міської ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», Громадська організація «ГЕНОФОНД НАЦІЇ» та Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ» проводити в порядку загального позовного провадження.

Призначено дату підготовчого засідання по справі на « 21» травня 2025 року.

У підготовчому засіданні судом поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку неналежно обраним заявником способом захисту.

Представник позивача заперечувала пояснивши, що пунктом 5 частини 1 статті 19 КАС України унормовано, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Згідно частиною 3 статті 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Тобто, процесуальний закон встановлює можливість участі у справі суб`єктів владних повноважень та юридичних осіб як у порядку самопредставництва, так і через представника.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

В свою чергу, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки», а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (пункт 8 частини 1 статі 4 КАС України).

З сукупного аналізу викладеного вбачається, що суб`єктом владних повноважень, якому надано право звертитись до суду з адміністративним позовом є не тільки органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, а й їх посадові особи у випадках, коли таке право передбачено законом.

Так, відповідно до частин першої і другої статті 41-1 Закону №3038-VI державний архітектурно-будівельний нагляд - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.

Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду, орган державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду має право звернення з позовом до суду про скасування рішення, прийнятого об`єктом нагляду, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, з подальшим оприлюдненням такої інформації на порталі електронної системи.

Адміністративний позов на підставі пункту 6 частини четвертої статті 41-1 Закону №3038-VI подається головним інспектором, що є імперативною вимогою Закону.

Представник відповідача зазначила, що дійсно на її переконання такий позов, поданий Державною інспекцією архітектури та містобудування України до суб`єкта владних повноважень - Департаменту містобудування та архітектури Одеської міської ради не може бути розглянутий судом, так як не має ознак компетенційного спору та поданий самим органом, а не головним інспектором будівельного нагляду, як то передбачено ст. 411 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Представник третьої особи (ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД») підтримав позицію представника відповідача та зазначив, що під час проведення перевірки головним інспектором будівельного нагляду були допущені численні порушення, які наразі є предметом розгляду справи №320/18565/25, яка розглядається Київським окружним адміністративним судом.

Представник третьої особи (Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ») підтримала позицію представника позивача, наголосивши, що ст. 411 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» позивач має право звернутися до суду із даним позовом, оскільки ним встановлені порушення містобудівного законодавства при видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво адміністративної будівлі з об`єктами рекреаційного призначення» №229.

Представник третьої особи (Громадська організація «ГЕНОФОНД НАЦІЇ») підтримала позицію представника третьої особи (Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ»).

Суд, розглянувши питання щодо закриття провадження по справі виходить з наступного.

Адміністративна юстиція є невід`ємною складовою функціонування демократичної правової держави, покликаної захищати суб`єктивні права та свободи громадян у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 3 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Правові висновки щодо порядку застосування наведених норм права викладено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 та від 13 листопада 2019 року у справі №826/3115/17, а також у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №826/6228/17.

Відповідно до правового висновку, викладеного у вищенаведених постановах, спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління - компетенційні спори, під якими слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача.

Крім того, у постанові від 10 липня 2018 року у справі №825/1808/17 Верховний Суд дійшов висновку, що під компетенційним спором необхідно розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Їхня особливість: сторони у них - як позивач, так і відповідач - є суб`єктами владних повноважень. Завдання суду в таких спорах - встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Компетенційні спори виникають виключно в межах реалізації функцій публічно-правового характеру суб`єктами владних повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача. Сталою судовою практикою є визначення спірної компетенції між двома суб`єктами владних повноважень. Розмежування компетенції різних органів має ґрунтуватися зокрема на положенні щодо недопущення дублювання їхніх повноважень.

Отже, з урахуванням вищезазначеного слід дійти висновку, що «компетенційний» спір - це спір за позовом одного суб`єкта владних повноважень до іншого, в якому позивач захищає свої права шляхом доведення, що певні повноваження за законом належать йому (встановлення судом наявності компетенції), але протиправно привласнюються відповідачем, або шляхом доведення, що певні повноваження за законом належать відповідачу (встановлення судом відсутності компетенції), який не визнає цього та наполягає на тому, що такі повноваження покладені законом на позивача. Метою вирішення такого спору є гарантування принципу правової визначеності, унеможливлення дублювання однакових повноважень декількома суб`єктами владних повноважень або ухилення держави в особі створених нею органів від виконання певних функцій. Вирішуючи такий спір, адміністративний суд втілює в життя конституційну норму, згідно з якою «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України» (частина друга статті 19 Основного Закону України).

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем не заявляються вимоги щодо наявності/відсутності у нього певної компетенції та привласнення відповідачем такої компетенції. Отже, вказаний спір не є компетенційним.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі №712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі №500/477/15-а та від 12 травня 2021 року у справі №640/11938/20

Крім того, у постанові від 18 лютого 2022 року у справі №520/3601/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що охоронюваний законом інтерес, за захистом якого особа звертається до суду, судам варто оцінювати в межах судового розсуду (дискреції), визначеного процесуальним законом, зокрема, на предмет обґрунтованості наявності та доведеності такого інтересу. Такі повноваження щодо визначення «штучності заявленого особою охоронюваного законом інтересу» та відповідного реагування на них сприяють дотримання судами принципів правової визначеності, процесуальної економії, ефективності, розумності (раціональності), а також принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Наявність у особи права на звернення до суду має вирішуватися на етапі відкриття провадження у справі. При вирішенні цього питання суди мають враховувати поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, яке слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладений, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі №9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі №9901/798/18.

Усі позови, які не підлягають судовому розгляду, умовно можна поділити на чотири категорії:

1. позови до Президента України або Верховної Ради України як політичних органів, які формуються шляхом всеукраїнських виборів, з позовною вимогою, яка не стосується безпосередньої управлінської діяльності цих суб`єктів владних повноважень;

2. позови, в яких заявник обрав неефективний (передчасний) спосіб захисту за наявності альтернативного ефективного способу захисту;

3. позови, в яких заявник обрав неправовий (штучний) спосіб захисту;

4. позови, в яких заявник обрав спосіб захисту, для якого законом визначено спеціальний порядок або встановлено обмеження стосовно суб`єкта звернення з відповідним позовом.

У справі, що розглядається, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, оскільки не відповідає способам захисту, визначеним у статті 5 КАС України, а також вимогам щодо реальності, обґрунтованості, індивідуальної вираженості прав чи інтересів позивача порушених відповідачем; у разі, якщо позивач вважає, що Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради протиправно видав містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво адміністративної будівлі з об`єктами рекреаційного призначення» №229, затверджені наказом Департаменту від 18.11.2019 №01-06/295 з реєстраційним номером в ЄДЕССБ MU01:5401-3700-3168-7038, він має повноваження на їх скасування.

До такого висновку суд дійшов, здійснивши системний аналіз спеціальних та загальних норм права, яке регулює наявність/відсутність повноважень центрального органу виконавчої влади з урахуванням їх ефективності.

Пріоритет законодавчої влади полягає головним чином в тому, що виконавча влада повинна здійснювати свої функції згідно з тими правилами законами, які встановлені законодавчою владою.

Наділення повноваженнями адміністративного органу здійснюється або законодавчим органом, або іншим уповноваженим на те органом.

Відповідно до положень Конституції України, законів «Про Кабінет Міністрів України» та «Про центральні органи виконавчої влади», Уряд наділяє повноваженнями центральні органи виконавчої влади (розподіляє між ними повноваження), затверджуючи положення про їх діяльність, що містить і перелік відповідних повноважень.

Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», який визначає організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України, визначено обов`язки керівника центрального органу виконавчої влади.

Так, статтею 19 цього Закону встановлено: «4. Керівник центрального органу виконавчої влади, зокрема:

… 19) скасовує повністю чи в окремій частині акти територіальних органів центрального органу виконавчої влади…».

Вказана норма є імперативною, оскільки прямо визначає правила поведінки керівника центрального органу виконавчої влади та виражається в категоричних розпорядженнях держави.

Сучасна концепція імперативних норм у міжнародному праві полягає в тому, що в будь-якому національному законодавстві є такі норми, які, враховуючи їх особливо важливе значення, повинні застосовуватися незалежно від принципу автономії волі сторін. Вони по суті усувають дію колізійних норм.

Така правова позиція щодо імперативності норми закону висловлена Верховним Судом у постанові від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19.

При цьому, вказана норма втілена у приписах «Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду», затвердженого Постановою КМУ від 19 серпня 2015 №698.

Відповідно до п. 32 «Оформлення результатів нагляду», якщо рішення об`єкта нагляду порушує вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, таке рішення скасовується або його дія зупиняється в разі можливості усунення виявлених порушень.

Про скасування або зупинення дії рішення об`єкта нагляду посадовою особою ДІАМ приймається рішення, яке надсилається через електронний кабінет об`єкту нагляду протягом трьох робочих днів з дати його прийняття.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 р. №1340 затверджено «Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України», пунктом 4 якого визначено: «4. ДІАМ відповідно до покладених на неї завдань:

… 4) скасовує чи зупиняє дію прийнятих об`єктами нагляду відповідно до визначених законом повноважень рішень, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності».

Жодних колізій між нормами Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та «Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду», затвердженого Постановою КМУ від 19 серпня 2015 №698 та «Положенням про Державну інспекцію архітектури та містобудування України», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 р. №1340 не існує, що свідчить абсолютну правову визначеність порядку дій центрального органу виконавчої влади, в даному випадку Державної інспекції архітектури та містобудування України, щодо скасування адміністративного акту територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

При цьому, слід зазначити, що такий порядок дій цілком відповідає принципу ефективності, який прямо передбачений ст. 14 Закону України «Про адміністративну процедуру»: «Адміністративний орган організовує розгляд та вирішення справ, що належать до його компетенції, з найменшими витратами коштів та інших ресурсів, у простий та ефективний спосіб.

2. Адміністративний орган забезпечує розгляд і вирішення справи з вчиненням процедурних дій, що є достатніми та необхідними для належного вирішення справи».

Принцип ефективності є дуже важливим для адміністративних органів, оскільки органи публічної адміністрації повинні діяти оперативно та з меншими процедурними витратами, аніж, наприклад, судові органи.

Також Закон України «Про адміністративну процедуру» містить статтю 6 «Законність», яка передбачає, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

1) дискреційне повноваження передбачено законом;

2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

Водночас, представник позивача наполягала на тому, що позов подано в порядку ст. 411 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка є імперативною.

Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки частиною 4 цієї статті визначено, що у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду, головні інспектори будівельного нагляду мають право, зокрема:

6) звертатися до адміністративного суду з позовами про скасування рішень, прийнятих об`єктами нагляду, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, з подальшим оприлюдненням такої інформації на порталі електронної системи.

По перше, таке право надано головним інспекторам будівельного нагляду, а не Державній інспекції архітектури та містобудування України.

Таку конструкцію можливо вважати формальною, яка не впливає на реалізацію права, але якщо це стосується фізичних і юридичних осіб. Натомість, суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності підстав та способом, чітко обумовленим законом (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

По друге, норма статті 411 вказаного закону не є імперативною, так як вислів «має право» не означає категоричного розпорядженнях держави.

З огляду на вищезазначене, суд, поміж іншого, не вбачає можливим продовжувати розгляд справи за даного складу учасників справи.

Окремо суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» №4017 від 10.10.2024 були внесені зміни одночасно до обох Законів - Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», а отже вони є такими, що підлягають застосуванню з урахуванням, зокрема, приписів Закону України «Про адміністративну процедуру».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №9901/947/18, поміж іншим, зазначила, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Керуючись ст.ст. 2-9, 44, п.1 ч. 1 ст. 238, 239, 256, 293-297 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження по справі за адміністративним позовом Державної інспекції архітектури та містобудування України до Департаменту містобудування та архітектури Одеської міської ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», Громадська організація «ГЕНОФОНД НАЦІЇ» та Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ» про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва - закрити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 293-297 КАС України.

Державна інспекція архітектури та містобудування України (адреса: Україна, 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, , ел. пошта: )

Департамент містобудування та архітектури Одеської міської ради (адреса 65082, м. Одеса, вул. Гоголя, буд. 10, , ел. пошта: )

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД» (адреса: 02093, Україна, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 26ж, офіс 6-13, )

Громадська організація «НА ШЛЯХУ ДО БЕЗБАР`ЄРНОСТІ» (адреса: Україна, 65023, Одеська область, м. Одеса, вул. Толстого Льва, буд. 7, , ел. пошта: )

Громадська організація «ГЕНОФОНД НАЦІЇ» (адреса: Україна, 04116, м. Київ, провулок Тбіліський, буд. 4/10, , ел. пошта )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА