Справа № 380/11270/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/11270/24 пров. № А/857/30369/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року у справі за його адміністративним позовом до Національної академії Сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Мричко Н.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 31 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправними дії Національної академії Сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного (далі НАСВ) щодо припинення ОСОБА_1 із лютого 2023 нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі Постанова № 168);

зобов`язати НАСВ здійснити позивачу із лютого 2023 року по березень 2024 року нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168 із врахуванням змін та доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 836 від 09.08.2023 та № 1001 від 15.09.2023;

зобов`язати НАСВ виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що розрахована та утримана із розмірів перерахованої додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2024 у справі №380/11270/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справі відсутні докази того, що у період з 01.02.2023 по 22.08.2023 щодо позивача приймались бойові накази (бойові розпорядження), згідно з якими той виконував би бойові (спеціальні) завдання, а також докази участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, починаючи з 01.02.2023.

Окрім того, матеріали справи не місять доказів того, що посада начальника циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу НАСВ належить до посад керівного та інструкторсько-викладацького складу, яким виплачується додаткова винагорода відповідно до Постанови № 168.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Свої апеляційній вимоги обґрунтовує тим, у період із 28.03.2023 по 08.03.2024 перебував на посаді начальника циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу НАСВ, яка відноситься до посад керівного складу, а отже з 01.06.2023 мав право на нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.

Виходячи із приписів постанови Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004, якою затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, утримані суми податку з доходів фізичних у зв`язку із нарахуванням та виплатою додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, підлягають компенсації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача НАСВ підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Наполягає на тому, що НАСВ не належить до навчальних, тренувальних, навчально-тренувальних центрів, центрів підготовки особового складу, підготовки сержантського (старшинського) складу, підготовки підрозділів, шкіл підготовки військових фахівців, навчальних полків, батальйонів та дивізіонів, а отже вимоги позивача безпідставні.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу НАСВ і на підставі наказів начальника НАСВ за період з лютого 2022 по січень 2023 року йому нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн на підставі Постанови №168.

Наказом начальника НАСВ від 08.03.2024 № 75 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у запас у зв`язку із необхідністю здійснення догляду за особою з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного догляду.

Вважаючи протиправною бездіяльність НАСВ щодо непроведення нарахування та виплати з лютого 2023 року додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача права на отримання додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн на підставі Постанови №168 у період з лютого 2023 року по березень 2024 року у зв`язку із проходженням служби на посаді начальника циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу НАСВ.

При цьому апелянт не заперечує висновків суду першої інстанції про відсутність доказів його участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, починаючи з 01.02.2023.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах регламентовано приписами Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-XII).

Як передбачено у частині 1 статті 9 вказаного Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина 2 статті 9 Закону № 2011-XII).

За правилами частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан.

Пунктом 6 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні Кабінету Міністрів України [доручено] забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

28.02.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову№ 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (Постанова № 168) пунктом 1 якої встановив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

На підставі наказів начальника НАСВ позивачу за період з лютого 2022 по січень 2023 року нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн відповідно до Постанови №168, що ним не заперечується.

Пунктом 1 Постанови № 168 у редакції станом на січень 2023 року установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

При цьому постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 20.01.2023 доповнено Постанову № 168 пункт 21 викладено у такій редакції:

21. Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень..

Відтак, наказом Міністра оборони України від 25.01.2023 № 44 внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 та не передбачено виплати додаткової винагороди військовослужбовцям незадіяними у бойових діях.

Окрім того, Кабінет Міністрів України прийняв постанову №836 від 09.08.2023 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка набрала чинності з дня її опублікування 11.08.2023, якою Постанову №168 було доповнен пунктом 11, яким передбачено, серед іншого, що на період воєнного стану військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць відповідно до переліку посад керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), затвердженого керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Розмір додаткової винагороди за конкретними категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням заінтересованих центральних органів виконавчої влади та державних органів.

Відповідно до примітки 1 до Постанови № 168 до навчальних військових частин (навчальних центрів, навчальних підрозділів) належать навчальні центри (зокрема об`єднані), тренувальні центри, навчально-тренувальні центри (зокрема об`єднані), центри підготовки особового складу, центри підготовки сержантського (старшинського) складу (курс лідерства сержантського і старшинського складу), центри підготовки підрозділів (зокрема міжвидові та об`єднані), школи підготовки військових фахівців, навчальні полки, навчальні батальйони та дивізіони.

Як зазначено у примітці 2 до Постанови № 168 до посад керівного складу належать посади командування навчальних військових частин (навчальних центрів, навчальних підрозділів), які визначені штатами таких навчальних військових частин (навчальних центрів, навчальних підрозділів).

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із доводами відповідача про те, що НАСВ є вищим військовим навчальним закладом і не відноситься до передбачених у примітці 1 до Постанови № 168 навчальних військових частин.

Відтак, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що посада начальника циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу НАСВ не належить до посад керівного та інструкторсько-викладацького складу, яким виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 грн до 30000 грн відповідно до Постанови № 168.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи, на які посилається скаржник, на думку апеляційного суду, є надуманими і свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог діючого законодавства.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року у справі №380/11270/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк