Справа № 380/11441/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/11441/20 пров. № А/857/3071/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої С.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Іваськевич Х.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

суддя (судді) в суді першої інстанції Клименко О.М.

час ухвалення рішення 13:28:05,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 16 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, в якому просив: визнати протиправними і скасувати накази Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к та № 421к, якими його звільнено з посади заступника прокурора Закарпатської області та органів прокуратури; поновити його на посаді заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури; стягнути усі виплати за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Закарпатської області протягом останніх 3-х років. Вказує, що ним було успішно пройдено три етапи атестації, які полягали у складанні іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, та складанні іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, а також співбесіди. Однак, наказом Генерального прокурора № 420к від 29.10.2020, з уточненнями, внесеними наказом № 421к від 29.10.2020, його звільнено із займаної посади керуючись п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон України «Про прокуратуру»), та п.п. 4 п. 19 ІІ розділу Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону. Вважає, що оскаржувані накази № 420к та № 421к є протиправними, оскільки прийняті з грубим порушенням норм чинного законодавства і порушують його права, тому підлягають скасуванню. Також зазначає, що Офіс Генерального прокурора протиправно покликався в оскаржуваних наказах на наявність обставин, передбачених підпунктом 4 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (ненадання згоди на переведення на запропоновані посади в обласній прокуратурі), адже таку пропозицію повинен був надати не пізніше трьох днів після завершення його атестації. Вказує, що після завершення вказаного строку звільнення прокурора може бути здійснено лише із загальних підстав, визначених у статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.05.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021, позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора від 29.10.2020 № 421к «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к». Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 30.10.2020. Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2020 по 18.05.2021 у розмірі 231 671,92 грн.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2024 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Закарпатської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 скасовано. Справу № 380/11441/20 направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Повертаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що прокурорам, які пройшли атестацію та підтвердили свою професійну компетентність, відповідність вимогам до професійної етики та доброчесності має бути забезпечена рівна можливість обійняти вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах, у зв`язку з чим прокурору, який успішно пройшов атестацію, має бути запропоновано вакантну посаду в органі прокуратури того ж рівня, що відповідає його стажу роботи у сфері права, знанням та досвіду, у тому числі вакантну адміністративну посаду. Схвалення кандидатури прокурора Комісією з добору керівного складу органів прокуратури не є передумовою для пропозиції прокурору, який успішно пройшов атестацію, вакантних посад, зокрема адміністративних. Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій у контексті вказаних висновків не з`ясовували, чи була ця а посада вакантна, чи мав позивач достатній досвід роботи у сфері права для зайняття відповідної посади в обласній прокуратурі, чи направлялися Комісії з добору керівного складу органів прокуратури матеріали ОСОБА_1 для розгляду його кандидатури на вказану адміністративну посаду; чи були в Закарпатській обласній прокуратурі інші вакантні посади (у тому числі адміністративні), які міг обійняти позивач, і чи пропонувалися ці посади позивачу. Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про незаконність звільнення позивача зі служби в прокуратурі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 420к від 29 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області. Визнано протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 421к від 29 жовтня 2020 року «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к». Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 30 жовтня 2020 року. Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2020 року по 03 грудня 2024 року включно у розмірі 1 821 009,40 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Закарпатської області, а також виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 24700,26 грн допущено до негайного виконання. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прокурору, який успішно пройшов атестацію, має бути запропонована посада в органі прокуратури того ж рівня, що і орган прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду день набрання чинності Законом № 113-IX. Тобто, прокурору, який проходив службу в регіональній прокуратурі, пропонується посада у відповідній обласній прокуратурі. Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у цій справі наголосив, що прокурорам, які пройшли атестацію та підтвердили свою професійну компетентність, відповідність вимогам до професійної етики та доброчесності має бути забезпечена рівна можливість обійняти вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах, у зв`язку з чим прокурору, який успішно пройшов атестацію, має бути запропоновано вакантну посаду в органі прокуратури того ж рівня, що відповідає його стажу роботи у сфері права, знанням та досвіду, у тому числі вакантну адміністративну посаду. З системного аналізу положень Закону № 113-IX у взаємозв`язку із нормами Положення № 335 суд першої інстанції прийшов до висновку, що розгляд питання про призначення прокурора на вакантну адміністративну посаду (у тому числі розгляд кандидатури Комісією з добору керівного складу органів прокуратури) неможливий без надання прокурору пропозиції її обійняти. Таким чином, схвалення кандидатури прокурора Комісією з добору керівного складу органів прокуратури не є передумовою для пропозиції прокурору, який успішно пройшов атестацію, вакантних посад, зокрема адміністративних. З огляду на наведене, суд першої інстанції відхилив доводи відповідачів про те, що призначення на адміністративну посаду прокурора, станом на вересень 2020 року здійснювалося виключно після переведення до новоствореної Закарпатської обласної прокуратури прокурора, який успішно пройшов атестацію та схвалення такої кандидатури Комісією з добору керівного складу органів прокуратури. Як слідує зі змісту письмових пояснень Закарпатської обласної прокуратури від 30.05.2024 № 15-670-21, пропозиції стосовно позивача для розгляду його кандидатури на посаду заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури чи іншу адміністративну посаду до Комісії з добору керівного складу органів прокуратури не направлялися, вказаною Комісією питання про схвалення призначення ОСОБА_1 на вказані посади не розглядалось та відповідно рішення про призначення його на такі посади не ухвалювалось. З наведених підстав, оцінка достатності досвіду роботи позивача у сфері права для зайняття вказаних адміністративних посад в обласній прокуратур не надавалась. Як встановлено судом та не заперечувалось відповідачами, позивачеві надано пропозиції лише щодо трьох вакантних посад у Закарпатській обласній прокуратурі, а саме: прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні; прокурора відділу нагляду за додержанням законів, які ведуть боротьбу з ОЗГ; прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних справах ДБР та однієї тимчасово вакантної посади - прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції. Жодна із вакантних адміністративних посад, які міг обійняти позивач, Закарпатською обласною прокуратурою не була запропонована ОСОБА_1 , що у свою чергу виключало можливість надання ним згоди на переведення (призначення) на ці посади, як необхідну передумову для внесення керівником суб`єкта призначення подання до Комісії та його подальшого розгляду. Більше того, інші вакантні посади прокурорів також не були запропоновані позивачеві. Будь-яких обґрунтувань та мотивів щодо неможливості запропонувати позивачу вказані вакантні посади відповідачами не надано. Із урахуванням встановлених обставин та правових висновків суду касаційної інстанції у даній справі, суд першої інстанції констатував, що Закарпатською обласною прокуратурою не була забезпечена рівна можливість обійняти вакантні посади прокурорів в Закарпатській обласній прокуратурі, адже позивачу, який успішно пройшов атестацію, має бути запропоновано вакантну посаду в органі прокуратури того ж рівня, що відповідає його стажу роботи у сфері права, знанням та досвіду, у тому числі вакантну адміністративну посаду. З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржувані накази № 420к та № 421к від 29.10.2020 є протиправними та підлягають скасуванню. Оскільки судом встановлено протиправне звільнення позивача з адміністративної посади та з органів прокуратури, суд першої інстанції вважав за необхідне поновити позивача на посаді, яку той займав перед звільненням заступника прокурора Закарпатської області з дати звільнення - 30.10.2020. Суд першої інстанції вказав, що тривалість вимушеного прогулу позивача складала 1069 робочих дні (з 30.10.2020 по 03.12.2024). Таким чином, за період з 30.10.2020 по 03.12.2024 стягненню з Закарпатської обласної прокуратури - на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 821 009,40 грн (1069 робочих дні * 1703,47 грн), без урахування обов`язкових платежів та податків (оскільки справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб є відповідно обов`язком роботодавця, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів).

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, Закарпатська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що 16.09.2020 та 19.10.2020 позивача повідомлено про новоутворені вакантні та тимчасово вакантні посади, від переведення на які позивач відмовився, про що складено відповідні акти комісією Закарпатської обласної прокуратури. Зауважує, що позивач відмовився обійняти вакантні посади Закарпатської обласної прокуратури, в той же час, посаду заступника керівника прокуратури позивач обійняти не міг, оскільки подання на його призначення подано не було, а посада не була вакантною. Таким чином, згідно вимог Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон №113-IX), а також відповідно до розробленого на його виконання Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі Порядок № 221), незважаючи на успішне проходження атестації, ОСОБА_1 відмовився від запропонованих вакантних посад, а тому його було правомірно звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Наголошує, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 9 Закону № 1697-VІІ не передбачено жодних обов`язків Генерального прокурора щодо пропонування вакантних посад прокурорам органів прокуратури. Зазначає, що жодним нормативним актом не передбачено, що керівник обласної прокуратури зобов`язаний пропонувати призначити на адміністративні посади лише тих працівників, які раніше обіймали адміністративні посади. Вказує, що Верховий Суд, повертаючи справу на новий судовий розгляд, звернув увагу на те, що спеціальним законодавством не встановлено, що прокурору, який успішно пройшов атестацію, обов`язково пропонується адміністративна посада. Звертає увагу на те, що період вимушеного прогулу позивача з 30.10.2020 по 03.12.2024 становить 1054 робочих дні, а не 1069 робочих днів, як розраховано судом першої інстанції.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що жодним нормативним актом не передбачено, що керівник обласної прокуратури зобов`язаний пропонувати призначити на адміністративні посади лише тих працівників, які раніше обіймали адміністративні посади. Вказує, що Верховий Суд, повертаючи справу на новий судовий розгляд, звернув увагу на те, що спеціальним законодавством не встановлено, що прокурору, який успішно пройшов атестацію, обов`язково пропонується адміністративна посада. Крім того, зауважує що Закон № 113-ІХ не містить положень щодо обов`язкової пропозиції рівнозначної посади або щодо обов`язкової пропозиції особі, яка обіймає адміністративну посаду, саме іншої адміністративної посади. Навпаки, Закон № 113-ІХ передбачав зайняття адміністративної посади лише після схвалення кандидатури Комісією з добору керівного складу. Зазначає, що згідно з пунктом 18 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» прокурор може бути переведений лише на посади прокурора, а не на адміністративну посаду. В обґрунтування своєї позиції просить врахувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.09.2023 у справі № 500/925/21. Звертає увагу на те, що період вимушеного прогулу позивача з 30.10.2020 по 03.12.2024 становить 1054 робочих дні, а не 1069 робочих днів, як розраховано судом першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідачів підтримала апеляційні скарги, в своїх поясненнях покликалась на доводи в ній викладені.

Позивач щодо апеляційних скарг заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора України від 10.10.2016 №242к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Закарпатської області.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» та наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» з 11.09.2020 припинено функціонування Прокуратури Закарпатської області та розпочала роботу Закарпатська обласна прокуратура.

Зважаючи на успішне проходження атестації ОСОБА_1 , Закарпатською обласною прокуратурою у складі комісії під головуванням керівника Закарпатської обласної прокуратури Казака Д., позивачеві надано пропозиції вакантних посад у Закарпатській обласній прокуратурі, а саме: прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні; прокурора відділу нагляду за додержанням законів, які ведуть боротьбу з ОЗГ, прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних справах ДБР та тимчасово вакантну посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції.

16.09.2020 складено акт про відмову у підписанні письмової пропозиції про призначення ОСОБА_1 на запропоновані вакантні та тимчасово вакантні посади прокурора в Закарпатській обласній прокуратурі.

19.10.2020 повторно складено акт про відсутність наміру ОСОБА_1 обійняти вказані посади.

Наказом Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к зі змінами, внесеними наказом від 29.10.2020 № 421к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Закарпатської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.10.2020.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора № 420к від 29 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області, визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора № 421к від 29 жовтня 2020 року «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к», поновлення позивача в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 30 жовтня 2020 року, а також стягнення із Закарпатської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2020 року по 03 грудня 2024 року включно у розмірі 1 821 009,40 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів частково погоджується з обґрунтованістю таких висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Верховний Суд у постанові від 02.12.2021 у справі №280/5176/20 дійшов висновку, що Законом № 113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом. При цьому, визначальною підставою для переведення прокурора на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах є рішення відповідної кадрової комісії про успішне проходження прокурором атестації.

Щодо доводів апеляційних скарг в частині порядку пропозиції посади прокурору, який успішно пройшов атестацію, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Загальні умови переведення прокурора у разі успішного проходження ним атестації на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, прокурора у відповідній обласній прокуратурі та в окружній прокуратурі визначено у пункті 18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, а особливості призначення цих прокурорів на адміністративні посади у пункті 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

З аналізу пункту 18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX слідує, що прокурори, які успішно пройшли атестацію, за умови наявності вакансії та письмової згоди, переводяться на посаду в Офісі Генерального прокурора Генеральним прокурором, а в обласній та окружній прокуратурі керівником обласної прокуратури. Пропозиція посади прокурорам здійснюється з урахуванням вимог щодо стажу роботи в галузі права, визначених у статті 27 Закону № 1697-VII.

Друге речення пункту розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX дає підстави для висновку, що переведення прокурора може бути здійснено в орган прокуратури, що є рівнозначним, вищим або нижчим щодо органу прокуратури, в якому він обіймав посаду прокурора на день набрання чинності Законом № 113-IX.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у цій справі, повертаючи справу на новий розгляд, зазначив, що прокурору, який успішно пройшов атестацію, має бути запропонована посада в органі прокуратури того ж рівня, що і орган прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду день набрання чинності Законом №113-IX. Тобто, прокурору, який проходив службу в регіональній прокуратурі, пропонується посада у відповідній обласній прокуратурі.

Як виняток, у разі відсутності вакансії в органі прокуратури того ж рівня, що і орган прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду день набрання чинності Законом № 113-IX, або у разі невідповідності прокурора вимогам щодо стажу роботи в галузі права, визначених у статті 27 Закону № 1697-VII, прокурору може бути запропонована посада в іншому рівнозначному органі прокурати (в іншій обласній чи окружній прокуратурі), у вищому або нижчому щодо органу прокуратури, в якому він обіймав посаду прокурора на день набрання чинності Законом № 113-IX.

Загально визначивши умови переведення прокурорів, які пройшли атестацію, в межах системи органів прокуратури (наявність вакансії, наявність необхідно стажу роботи в галузі права), законодавець у Законі № 113-IX не передбачив критеріїв, відповідно до яких суб`єкт призначення, з-поміж вакантних посад, визначає конкретну посаду (посади), що пропонуються прокурору у зв`язку з успішним проходженням атестації.

У пояснювальній записці до проєкту Закону № 113-IX було вказано, що законопроєкт спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою законопроєкту є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Отже, ключовою метою Закону № 113-IX є кадрове перезавантаження органів прокуратури, досягнення якої мало забезпечуватися: очищенням лав прокурорів від осіб, які не відповідають вимогам доброчесності і професійності; формуванням за наслідками атестації високопрофесійного і доброчесного корпусу прокурорів; надання можливості для всіх кандидатів із вищою юридичною освітою та стажем роботи у сфері права брати участь у відборі на заміщення посад в усіх органах прокуратури, які з`явилися після звільнення прокурорів за власним бажанням, неуспішного проходження прокурорами атестації або з інших підстав.

При вирішенні даного спору, колегія суддів також враховує, що Законом №113-IX статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Закон № 1697-VII не містить положень, які б у питанні переведення прокурорів, що успішно пройшли атестацію, відсилали б до порядку пропозиції посад, що передбачений статтею 49-2 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд у п. 59 постанови від 17 квітня 2024 року у цій справі наголосив, що прокурорам, які пройшли атестацію та підтвердили свою професійну компетентність, відповідність вимогам до професійної етики та доброчесності має бути забезпечена рівна можливість обійняти вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах, у зв`язку з чим прокурору, який успішно пройшов атестацію, має бути запропоновано вакантну посаду в органі прокуратури того ж рівня, що відповідає його стажу роботи у сфері права, знанням та досвіду, у тому числі, вакантну адміністративну посаду.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача з 10.10.2016 призначено на посаду заступника прокурора Закарпатської області.

П`ятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур 09.07.2020 прийнято рішення № 7 про успішне проходження ОСОБА_1 атестації.

Закарпатською обласною прокуратурою у складі комісії під головуванням керівника Закарпатської обласної прокуратури Казака Д., позивачеві 16.09.2020 надано пропозиції вакантних посад у Закарпатській обласній прокуратурі, а саме: прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні; прокурора відділу нагляду за додержанням законів, які ведуть боротьбу з ОЗГ, прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних справах ДБР та тимчасово вакантну посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції.

16.09.2020 складено акт про відмову у підписанні письмової пропозиції про призначення ОСОБА_1 на запропоновані вакантні та тимчасово вакантні посади прокурора в Закарпатській обласній прокуратурі.

19.10.2020 повторно складено акт про відмову ОСОБА_1 у підписанні письмової пропозиції про призначення на запропоновані вакантні та тимчасово вакантні посади прокурора в Закарпатській обласній прокуратурі.

До Офісу Генерального прокурора 19.10.2020 надійшло подання керівника Закарпатської обласної прокуратури від 19.10.2020 № 07-188вих-20 про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади заступника прокурора Закарпатської області.

Як наслідок, оскаржуваним наказом Генерального прокурора від 29.10.2020 №420к зі змінами, внесеними наказом від 29.10.2020 № 421к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Закарпатської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.10.2020.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що пунктом 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX встановлені особливості призначення прокурорів на адміністративні посади, суть яких полягає у тому, що призначення на такі адміністративні посади в обласних прокуратурах як керівник обласної прокуратури (підпункт 6 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII), перший заступник керівника обласної прокуратури (пункт 7 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII), заступник керівника обласної прокуратури (пункт 8 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII); керівник підрозділу обласної прокуратури (пункт 9 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII) здійснюється лише за умови схвалення відповідної кандидатури Комісією з добору керівного складу органів прокуратури. При цьому оцінку кандидата на адміністративну посаду Комісія здійснює на підставі подання керівника обласної прокуратури.

Отже, пункт 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX встановлює умову, за якої прокурора може бути призначено на адміністративну посаду. З системного аналізу положень Закону № 113-IX у взаємозв`язку із нормами Положення № 335 дає підстави для висновку, що розгляд питання про призначення прокурора на вакантну адміністративну посаду (у тому числі розгляд кандидатури Комісією з добору керівного складу органів прокуратури) неможливий без надання прокурору пропозиції її обійняти.

Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що схвалення кандидатури прокурора Комісією з добору керівного складу органів прокуратури не є передумовою для пропозиції прокурору, який успішно пройшов атестацію, вакантних посад, зокрема адміністративних.

З огляду на наведене, необгрунтованими є доводи скаржників про те, що призначення на адміністративну посаду прокурора, станом на вересень 2020 року здійснювалось виключно після переведення до новоствореної Закарпатської обласної прокуратури прокурора, який успішно пройшов атестацію та схвалення такої кандидатури Комісією з добору керівного складу органів прокуратури.

Адже, у спірному випадку йдеться саме про «пропозицію вакантних посад прокурору», який успішно пройшов атестацію, а не про «призначення прокурора на адміністративну посаду», як помилково вважають відповідачі.

Верховний Суд у п. 63 постанові від 17 квітня 2024 року у цій справі, вказав про те, що частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в Прокуратурі Закарпатської області позивач обіймав посаду заступника прокурора Закарпатської області, проте аналогічну посаду в Закарпатській обласній прокуратурі йому не пропонували. Однак спеціальним законодавством не встановлено, що прокурору, який успішно пройшов атестацію, обов`язково пропонується адміністративна посада.

Тобто, Верховний Суд наголосив, що у межах спірних правовідносин позивачу не обов`язково пропонується виключно рівнозначна адміністративна посада, аналогічна тій, яку він обіймав.

На виконання висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 380/11441/20, судом першої інстанції встановлено наступне.

Відповідно до долучених до матеріалів справи списків вакантних посад в Закарпатській обласній прокуратурі з 18.09.2020 по 23.10.2020, затвердженого штатного розпису Закарпатської обласної прокуратури станом на 11.09.2020 (т.1, а.с. 125-197), а також, як слідує зі змісту письмових пояснень Закарпатської обласної прокуратури від 30.05.2024 № 15-670-21, в органах Закарпатської обласної прокуратури вакантними та тимчасово вакантними були наступні адміністративні посади:

- Перший заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури;

- Заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, досудового розслідування та підтриманням публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національної поліції України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Закарпатської обласної прокуратури;

- Заступник начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, досудового розслідування та підтриманням публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національної поліції України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Закарпатської обласної прокуратури;

- Заступник начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу представництва інтересів держави в суді Закарпатської обласної прокуратури;

- Заступник начальника відділу представництва інтересів держави в суді Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу організації і забезпечення підтримання публічного обвинувачення в суді Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу кадрової роботи та державної служби Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу організаційного та правового забезпечення Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу міжнародно-правового співробітництва Закарпатської обласної прокуратури;

- Начальник відділу організації прийому громадян розгляду звернень та запитів Закарпатської обласної прокуратури.

Крім цього, в Закарпатській обласній прокуратурі були наявні інші вакантні посади прокурорів станом на 18.09.2020, 25.09.2020 та 16.10.2020 в кількості 7 посад.

Також, як слідує зі змісту письмових пояснень Закарпатської обласної прокуратури від 30.05.2024 № 15-670-21, пропозиції стосовно позивача для розгляду його кандидатури на посаду заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури чи іншу адміністративну посаду до Комісії з добору керівного складу органів прокуратури не направлялись, вказаною Комісією питання про схвалення призначення ОСОБА_1 на вказані посади не розглядалось та відповідно рішення про призначення його на такі посади не ухвалювалось. З наведених підстав, позивачу оцінка достатності досвіду роботи у сфері права для зайняття вказаних адміністративних посад в обласній прокуратурі, не надавалась.

Як зазначено вище, позивач з 10.10.2016 працював на посаді заступника прокурора Закарпатської області, також ОСОБА_1 09.07.2020 успішно пройдено атестацію прокурорів регіональних прокуратур, що свідчить про достатній стаж роботи у сфері права, а також наявність знань та відповідного досвіду роботи.

Водночас, як достовірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось відповідачами, позивачеві надано пропозиції лише щодо трьох вакантних посад у Закарпатській обласній прокуратурі, а саме: прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні; прокурора відділу нагляду за додержанням законів, які ведуть боротьбу з ОЗГ; прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних справах ДБР та однієї тимчасово вакантної посади - прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції.

Натомість, жодна із вакантних адміністративних посад, які міг зайняти позивач, перерахованих вище, Закарпатською обласною прокуратурою не була запропонована ОСОБА_1 , що у свою чергу виключало можливість надання ним згоди на переведення (призначення) на ці посади, як необхідну передумову для внесення керівником суб`єкта призначення подання до Комісії та його подальшого розгляду. Більше того, інші вакантні посади прокурорів також не були запропоновані позивачеві.

Будь-яких обґрунтувань та мотивів щодо неможливості запропонувати позивачу вказані вакантні посади відповідачами не надано.

В той же час, наявність певних перешкод для пропонування відповідної вакантної посади (відсутність досвіду, стажу роботи чи ін.) має бути належним чином аргументована для можливості оскарження такого рішення.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що невмотивована позиція Закарпатської обласної прокуратури щодо неможливості запропонувати позивачу інші наявні вакантні посади у Закарпатській обласній прокуратурі, не може тягнути за собою негативні наслідки для позивача у вигляді його звільнення з посади.

Із урахуванням встановлених обставин та правових висновків суду касаційної інстанції у цій справі, колегія суддів констатує, що Закарпатською обласною прокуратурою не була забезпечена рівна можливість обійняти вакантні посади прокурорів в Закарпатській обласній прокуратурі, оскільки позивачу, який успішно пройшов атестацію, має бути запропоновано вакантну посаду в органі прокуратури того ж рівня, що відповідає його стажу роботи у сфері права, знанням та досвіду, у тому числі вакантну адміністративну посаду.

В обґрунтування своєї позиції скаржники покликаються на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 500/925/21, які та вказують, що призначення на адміністративні посади прокурорів у випадках та порядку, встановлених Законом №1697-VII є дискреційними повноваженнями керівника обласної прокуратури, а подавши заяву про переведення та намір пройти атестацію, позивач був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування, а також, маючи відповідну фахову освіту й досвід професійної діяльності, усвідомлював наслідки ненадання, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в обласній прокуратурі, зокрема такі наслідки, як звільнення з посади прокурора з підстав, визначених Законом №113-IX.

Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи необгрунтованими, оскільки висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 500/925/21, не є релевантними до обставин цієїсправи, адже вони зроблені у справі з іншими фактичними обставинами.

Так, у постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 500/925/21, Верховний Суд зазначив, що призначення на адміністративні посади прокурорів у випадках та порядку, встановлених Законом №1697-VII є дискреційними повноваженнями керівника обласної прокуратури

У цій справі Верховний Суд у п. 61 постанови від 17 квітня 2024 року зазначив, що з системного аналізу положень Закону № 113-IX у взаємозв`язку із нормами Положення №335 дає підстави для висновку, що розгляд питання про призначення прокурора на вакантну адміністративну посаду (у тому числі розгляд кандидатури Комісією з добору керівного складу органів прокуратури) неможливий без надання прокурору пропозиції її обійняти.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в межах спірних правовідносин йдеться саме щодо «пропозиції вакантних посад прокурору», який успішно пройшов атестацію, а не «призначення прокурора на адміністративну посаду».

У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 має бути запропоновано вакантну посаду в органі прокуратури того ж рівня, що відповідає його стажу роботи у сфері права, знанням та досвіду, у тому числі вакантну адміністративну посаду.

Суд апеляційної інстанції також враховує висновки Верховного Суду у цій справі в силу імперативних норм ч. 5 ст. 242 КАС України, а також з огляду на дату прийняття постанови 28 вересня 2023 року у справі № 500/925/21 та постанови у справі, що розглядається, враховуючи загальноприйняту ієрархію висновків суду касаційної інстанції, підлягає до застосування висновок у справі, постанова в якій прийнята пізніше.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування наказу Генерального прокурора № 420к від 29 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області, та наказу Генерального прокурора № 421к від 29 жовтня 2020 року «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к».

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді заступника прокурора Закарпатської обласної прокуратури з дня звільнення та в органах прокуратури, а також позовних вимог про зобов`язання виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Нормами Законів № 1697-VII та № 113-ІХ, не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора в разі його незаконного звільнення, тому до спірних правовідносин слід застосовувати окремі положення КЗпП України.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Відтак, скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Питання щодо поновлення працівника саме на попередній роботі, а не у новоствореному органі неодноразово розглядались Верховним Судом (постанови від 20 січня 2021 року у справах № 640/18679/18, 804/958/16, від 23 грудня 2020 року у справі № 813/7911/14, від 09 грудня 2020 року у справі № 826/18134/14, від 19 листопада 2020 року у справі №826/14554/18, від 07 липня 2020 року у справі № 811/952/15, від 19 травня 2020 року у справі № 9901/226/19, від 15 квітня 2020 року у справі № 826/5596/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 816/584/17, від 12 вересня 2019 року у справі № 821/3736/15-а, від 09 жовтня 2019 року у справі № П/811/1672/15, від 22 травня 2018 року у справі №П/9901/101/18 (Велика Палата Верховного Суду) тощо).

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України слідує, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Таким чином, оскільки судом встановлено протиправне звільнення позивача з адміністративної посади та з органів прокуратури, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення позивача на посаді, яку той займав перед звільненням заступника прокурора Закарпатської області з дати звільнення - 30.10.2020.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із матеріалів справи слідує, що позивача звільнено із займаної посади 29.10.2020, який, в свою чергу, є останнім робочим днем позивача та за який нарахована та виплачена заробітна плата, у зв`язку з чим, саме з 30.10.2020 підлягає стягненню із Закарпатської обласної прокуратури заробітна плата за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про середньомісячну заробітну плату від 29.12.2020 № 270, наданої Закарпатською обласною прокуратурою, заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці до звільнення складає 49 400,51 грн, з них: серпень 2020 року 38 846,33 грн, вересень 2020 10 554,18 грн. При цьому, кількість робочих днів у серпні 20, а в вересні 22.

З огляду на це, середньоденна заробітна плата позивача становить 1703,47 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що тривалість днів вимушеного прогулу складає 1069 робочих днів (з 30.10.2020 по 03.12.2024).

Однак, колегія суддів зауважує, що тривалість днів вимушеного прогулу з 30.10.2020 по 03.12.2024 становить 1054 робочих дні, на що вказують скаржники в апеляційних скаргах, подаючи детальний помісячний розрахунок кількості робочих днів за спірний період.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2020 по 03.12.2024 у розмірі 1 795 457,38 грн (1054 робочих дні * 1703,47 грн), без урахування обов`язкових платежів та податків (оскільки справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб є відповідно обов`язком роботодавця, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів).

Колегія суддів зазначає про те, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний спір, однак неправильно встановив тривалість днів вимушеного прогулу, відтак, неправильно обрахував суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином оскаржуване рішення слід змінити шляхом викладення абзацу п`ятого резолютивної частини рішення у новій редакції.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни абзацу п`ятого резолютивної частини рішення суду, з урахуванням висновків та обставин встановлених вище.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 380/11441/20 змінити, виклавши абзац п`ятий його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2020 року по 03 грудня 2024 року включно у розмірі 1 795 457, 38 грн (один мільйон сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста п`ятдесят сім гривень 38 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич