Справа № 520/7374/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 р. № 520/7374/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 87 від 12.03.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з моменту первісного звернення, тобто з 04.03.2025, ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до трудового стажу, що дає право на отримання пенсії за віком наступні періоди: період роботи в колгоспі ім. Щорса з 01.01.1983 по 28.05.2001; період догляду за дитиною 20 липня 1982 р.н.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято протиправне рішення №87 від 12.03.2025 про відмову їй в призначенні пенсії за віком. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 04.04.2025 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області заяву разом із усіма доданими до неї матеріалами, на підставі якої було прийнято оскаржуване рішення.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачам до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

Позивачу копія ухвали про відкриття провадження надіслана засобами поштового зв`язку за адресою, зазначеною в позовній заяві.

Перший відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що ГУ ПФУ в Тернопільській області прийняло правомірне рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Другий відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, подав до суду пояснення щодо позовної заяви, в яких зазначив, що за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, Головним управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 12.03.2025 №87 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, внаслідок відсутності у неї необхідного страхового стажу роботи та недосягнення віку, визначеного частиною 2 статті 26 цього Закону. За доданими до заяви про призначення пенсії за віком, органами Пенсійного фонду не враховано до страхового (трудового) стажу позивача період роботи з 1983 по 2001 рр. в колгоспі ім. Щорса, оскільки у доданому нею документі, що підтверджує спірний період роботи, а саме архівній довідці від 07.02.2025 №01-19/61, ім`я по батькові, які зазначені у ньому, не збігаються з ім`ям по батькові за паспортом громадянина України та свідоцтвом про народження, а факт відповідності відомостей зазначених у цьому документі не встановлено у судовому порядку. Також, відповідач зазначив, що записи трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.01.1983 не містять записів про надання позивачу відпустки для догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення трирічного віку. Відтак, за відсутності вказаних записів визначених пунктом 11 Порядку №637, наданими позивачем до Пенсійного органу документами із заявою про призначення пенсії за віком, також не підтверджено час догляду нею за малолітньою дитиною, зокрема, про одержання дитиною в подальшому паспорта громадянина України та те, що до досягнення дитиною 3-річного віку, вона не працювала, у зв`язку з чим, органами Пенсійного фонду не враховано до її страхового стажу період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею 3-х річного віку згідно свідоцтва про народження дитини. Відповідач зазначив про правомірність оскаржуваного рішення та просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач 04.03.2025 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.

У результаті розгляду заяви позивача за екстериторіальним принципом Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 12.03.2025 № 87, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. Вік заявниці - 62 роки, стразовий стаж - 08 років 04 місяці 29 днів.

У рішенні зазначено, що за доданими до страхового стажу не враховано:

- період роботи з 1983 по 2001 в колгоспі ім. Щорса, оскільки в первинних документах ім`я по батькові зазначено в скороченій формі;

- період догляду за дитиною 20.07.1981 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 від 15.03.1980), оскільки в наданих документах відсутня відмітка про одержання паспорта відповідно до пункту 11 Порядку № 637, яким визначено, що час догляду непрацюючої матері до досягнення дитиною 3-річного віку встановлюється на підставі, зокрема, свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть). У рішенні вказано про необхідність надати паспорт дитини.

Позивач, не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 87 від 12.03.2025 про відмову їй у призначенні пенсії за віком, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону № 1058-IV.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу , зокрема, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 12.03.2025 № 87 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У рішенні зазначено, що за доданими до страхового стажу не враховано:

- період роботи з 1983 по 2001 в колгоспі ім. Щорса, оскільки в первинних документах ім`я по батькові зазначено в скороченій формі;

- період догляду за дитиною 20.07.1981 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 від 15.03.1980), оскільки в наданих документах відсутня відмітка про одержання паспорта відповідно до пункту 11 Порядку № 637, яким визначено, що час догляду непрацюючої матері до досягнення дитиною 3-річного віку встановлюється на підставі, зокрема, свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть). У рішенні вказано про необхідність надати паспорт дитини.

Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків (пункт а частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Щодо періоду роботи з 1983 по 2001 в колгоспі ім. Щорса, суд зазначає наступне.

Так, зазначений період не було зараховано до страхового стажу позивача, оскільки в первинних документах ім`я по батькові зазначено в скороченій формі.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із аналізу вказаних вище положень Порядку № 637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 та від 30.11.2018 у справі №235/4179/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310 (далі по тексту - Основні Положення).

Відповідно до п.п. 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (п.5 Основних Положень).

Згідно з п.6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також, слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до п.8 Основних Положень трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отож, виходячи з наведеного, можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі)

Так, підставою для неврахування відповідачем спірного періоду було зазначення в первинних документах ім`я по батькові позивача в скороченій формі

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до записів трудової книжки колгоспника позивача серії НОМЕР_1 від 01.01.1983, копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивач у період з 01.01.1983 по 28.05.2001 працювала в колгоспі (наявні записи про прийняття на роботу та звільнення). (а.с. 13-17)

Суд зазначає, що на виконання пункту 5 та 6 Порядку ведення трудових книжок колгоспників, врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, роботодавцем (колгоспом) вівся розділ трудової книжки колгоспника, який називався трудова участь у громадському господарстві, в якому зазначалися відомості встановлених у колгоспі річних мінімумів трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Так, у розділі трудова участь у громадському господарстві трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 01.01.1983 містяться записи про відпрацьований річний мінімум трудової участі в громадському господарстві за 1983-2001 роки.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до таких записів позивач у 1983-1986, 1988-1991, 1994-2001 роках виконувала встановлений колгоспом річний мінімум трудової діяльності.

Тобто, записи трудової книжки колгоспника позивача підтверджують виконання позивачкою встановлених в колгоспі річних мінімумів трудової участі в 1983-1986, 1988-1991, 1994-2001 та містять підстави внесення таких записів, підпис уповноваженої особи та відтиск печатки колгоспу, а тому є помилковими доводи відповідача про відсутність підстав для врахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача.

В оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Тернопільській області зазначено, що підставою для незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи 1983 по 2001 роки є зазначення скорочено імені по батькові позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що основним документом при зарахуванні стажу колгоспника є саме трудова книжка колгоспника, в даному випадку наявна трудова колгоспника позивача серії НОМЕР_1 від 01.01.1983, з якої є можливим встановити наявність трудової діяльності позивача в період в колгоспі та вирішити питання про зарахування періодів роботи в колгоспі позивача, з урахуванням відомостей про виконання позивачем річного мінімуму трудової діяльності в колгоспі.

При цьому, будь-яких недоліків у трудовій книжці колгоспника позивача серії НОМЕР_1 від 01.01.1983 ГУ ПФУ в Тернопільській області не зазначено.

Таким чином, із наведеного суд дійшов висновку, що відповідачем неналежним чином здійснено перевірку періоду роботи позивача з 1983 по 2001 роки в колгоспі згідно записів її трудової книжки колгоспника, яка є основним документом для підтвердження трудового стажу колгоспника, при вирішенні питання про зарахування такого періоду до страхового стажу позивача.

Щодо незарахування до страхового стажу позивачу період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 від 15.03.1980), суд зазначає наступне.

Так, зазначений період не був зарахований позивачу до страхового стажу через відсутність відмітки про одержання паспорта відповідно до пункту 11 Порядку № 637, яким визначено, що час догляду непрацюючої матері до досягнення дитиною 3-річного віку встановлюється на підставі, зокрема, свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть). У рішенні вказано про необхідність надати паспорт дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з ч. 2 ст. 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно до п. 11 наведеного вище Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Отже, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

При цьому, вимоги про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачені.

Разом з тим, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження дитини позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене свідоцтво має серію НОМЕР_3 , дата видачі - 30.08.1982 року народження.

Зазначене свідоцтво містить відмітку про отримання паспорта серії НОМЕР_4 від 08.09.1998), що співпадає з реквізитами паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , копія якого наявна в матеріалах справи. (а.с. 25-26)

З матеріалів справи судом встановлено, що зазначена копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подавалася позивачем до пенсійного органу разом з заявою про призначення пенсії.

Відповідачем зазначених обставин не спростовано.

Отже, твердження відповідача про надання позивачем свідоцтва про народження дитини без відмітки про одержання паспорта є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Більш того, в оскаржуваному рішенні пенсійним органом взагалі зазначено іншу серію та номер свідоцтва про народження дитини, наданого позивачем.

Отже, за викладених обставин судом встановлено, що відповідачем не надано належну оцінку заяві позивача про призначення пенсії від 04.03.2025 та доданим до неї документам, зокрема, щодо наявності в позивача страхового стажу та щодо врахування періодів роботи позивача в колгоспі ім. Щорса з 01.01.1983 по 28.05.2001 та періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За викладених обставин суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 12.03.2025 № 87 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами частини третьої-четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм вбачається, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з урахуванням обставин цієї справи та враховуючи ненадання відповідачем належної оцінки заяві та документам позивача, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання пенсійного органу (ГУ ПФУ в Тернопільській області, яке було визначено за принципом екстериторіальності для розгляду заяви позивача про призначення пенсії) повторно розглянути заяву позивача від 04.03.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Оскільки відповідачем при перевірці документів позивача не було надано належну оцінку її періодам роботи, що мають бути зараховані до страхового стажу позивача, то вимоги про зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача є передчасними та питання щодо зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача має вирішуватися ГУ ПФУ в Тернопільській області при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком від 04.03.2025.

При цьому, суд зазначає, що ГУ ПФУ в Харківській області, до якого звернута вимога про зобов`язання призначити пенсію позивачу, не приймало управлінських рішень відносно позивача, на відміну від ГУ ПФУ в Тернопільській області, тому в задоволенні вимог саме до ГУ ПФУ в Харківській області суд відмовляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під.3, пов. 2, м. Харків, 61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 12.03.2025 № 87 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.03.2025 щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду по даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН