Справа № 420/6408/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2025-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6408/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі адміністративну справу за позовом громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса місяця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (позов підписано представником позивача адвокатом Корнілковою Л.В.) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС), в якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС №315055 від 09.01.2025 року про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 09.02.2009 року їй - громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - зобов`язати ГУ ДМС здійснити обмін посвідки на постійне проживання їй - громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 2008 році переїхала до своєї матері, яка з 1993 року проживає на території України разом із чоловіком, її батьком. 26.12.2008 року, перебуваючи в Україні на законних підставах, звернулася до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію, посилаючись на положення п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію». Після проходження відповідних перевірок, 06.02.2009 року їй надано дозвіл на імміграцію, а 09.02.2009 року оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

Позивачка зазначила, що 13.11.2024 року звернулася до ГУ ДМС із заявою про обмін посвідки через її непридатність до подальшого використання. Однак 15.11.2024 року їй було відмовлено у видачі нової посвідки, а 09.01.2025 року прийнято рішення №315055 про визнання недійсними дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

Підставою прийняття рішення №315055 від 09.01.2025 року зазначено п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію» оскільки дозвіл на імміграцію надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Вказаний висновок зроблений у зв`язку з тим, що на момент звернення із заявою про імміграцію вона вже була повнолітньою, а отже не підпадала під дію п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

Позивачка вважає прийняте рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну вона отримала на підставі правдивих відомостей, справжніх документів, поданих у належній формі, що підтверджується зокрема й тим, що на час прийняття рішення у 2009 році про оформлення дозволу на імміграцію, стосовно поданих документів жодних заперечень не було. Водночас, матеріали справи не містять доказів, що вона при зверненні із заявою подавала підроблені документи, або що зазначені в них відомості є неправдивими, або що подані нею документи втратили чинність.

Таким чином, відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання.

Крім того, оскаржуване рішення про визнання недійсним дозволу на імміграцію, мають вкрай негативні наслідки для неї, оскільки вона проживає в Україні понад 17 років, її чоловік документований посвідкою на постійне проживання, а троє неповнолітніх дітей, народжених в Україні, є громадянами України.

Позивачка вважає, що рішення відповідача спричиняє втрату сформованого укладу її життя в цій країні, зв`язків з оточенням, покладає на неї надмірний тягар, а також порушує її право на приватне і сімейне життя, суперечить принципу легітимних очікувань, а також міжнародним стандартам у сфері прав людини.

Ухвалою суду від 10.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову зазначивши, що на момент звернення із заявою про надання дозволу ОСОБА_1 була вже повнолітньою, отже підстав для отримання дозволу на імміграцію відповідно до вказаної правової норми не мала.

У зв`язку з виявленням обставин, що позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання всупереч Закону України «Про імміграцію», за відсутністю підстав для його отримання, рішенням від 15.11.2024 №3759 їй було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.п.3 п.62 Порядку оформлення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення №315055 від 09.01.2025 року про визнання недійсними дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

Також представник зазначив, що вимоги зобов`язального характеру задоволенню не підлягають у зв`язку з дискреційними повноваженнями ГУ ДМС на оцінку законності отримання дозволу на імміграцію в Україні та здійснювати обмін посвідки на постійне проживання.

Позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якій просила задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позові, наголошуючи на тому, що скасування дозволу позивачу на імміграцію як наслідком слугуватиме її розлученню з дітьми. Оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, прийнято непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для її прав та інтересів і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а також та становить непропорційне втручання у її право на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Справа розглянута в письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивачка громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою громадянки В`єтнаму та іммігрантки в Україні ОСОБА_4 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 видана 25.05.2007 року.

Також позивачка є матір`ю трьох неповнолітніх дітей-громадян України, а саме: сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочок ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження від 07.12.2010 серії НОМЕР_4 , від 08.04.2020 серії НОМЕР_5 , від 28.07.2021 серії НОМЕР_6 та паспортами громадян України для виїзду за кордон № НОМЕР_7 від 08.06.2022, № НОМЕР_8 від 06.07.2022, № НОМЕР_9 від 06.07.2022.

Позивачка 26.12.2008 року, перебуваючи в Україні, звернулася до Відділу Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ (далі ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області) із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є дочкою громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , яка є іммігранткою та має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 видана 25.05.2007 року відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

За результатом розгляду заяви ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області затверджено висновок від 06.02.2009 року, яким вирішено перебування на території України громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 вважати законним. В зв`язку з тим, що мати заявниці має дозвіл на імміграцію та документована посвідкою на постійне проживання в Україні, ОСОБА_1 має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області позивачці видано дозвіл на імміграцію в Україні № НОМЕР_10 від 06.02.2009 року та її документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 09.02.2009 року терміном дії безстроково.

13.11.2024 року позивачка звернувся до ГУ ДМС із заявою №205045171 про оформлення посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю попередньої посвідки для подальшого використання.

За результатом розгляду заяви ГУ ДМС прийнято рішення від 15.11.2024 року №3759 про відмову у оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Підставою відмови в оформленні посвідки зазначено передбачені п.п.3 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі Порядок №321).

09.01.2025 року ГУ ДМС прийнято висновок про визнання недійсними дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , у якому зазначено, що Головним управлінням виявлено, що на момент звернення із заявою ОСОБА_1 була вже повнолітньою, отже підстав для отримання дозволу на імміграцію відповідно до вказаної правової норми не мала. Отже заявниця отримала дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання всупереч Закону України «Про імміграцію», за відсутністю підстав для його отримання, у зв`язку з чим, рішенням від 15.11.2024 №3759 їй було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.п.3 п.62 Порядку оформлення.

Також 09.01.2025 року ГУ ДМС прийнято рішення №315055 від 09.01.2025 року про визнання недійсними дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію», та як наслідок на підставі п.п.1 п.64, п.п.4 п.72 Порядку №321 скасовано та визнано недійсною посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 09.02.2009 року.

Позивачка, вважаючи прийняте ГУ ДМС рішення №315055 від 09.01.2025 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулась до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини виникли між позивачкою, яка є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, дочкою громадянки В`єтнаму та іммігрантки в Україні, а також матір`ю трьох неповнолітніх дітей-громадян України, та відповідачем суб`єктом владних повноважень ГУ ДМС, який є територіальним підрозділом ДМСУ.

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затверджену постановою КМУ від 20.08.2014 року №360 (далі Положення №360), ДМСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п.1 Положення №360).

ДМСУ відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, здійснює оформлення, обмін і видачу іноземцям та особам без громадянства посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, пересилає, визнає недійсними, відкликає, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (п.п.8 п.4 Положення №360).

Пунктом 7 Положення №360 встановлено, що ДМСУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Спірні правовідносини регламентовані Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі Закон №2491-III), Положенням про ДМСУ №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі Порядок №321).

Статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI в редакції від 24.11.2024 року, чинній на час прийняття спірного рішення 20.12.2022 року, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до преамбули Закону №2491-III цей Закон визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

У цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Возз`єднання сім`ї в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України (п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI).

Згідно з ст.4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 ч.1 ст.4 Закону №2491-III в редакції від 22.07.2005 року (чинній на час звернення позивачки 26.12.2008 року із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

На підставі пункту 6 ч.1 ст.4 Закону №2491-III позивачці оформлено дозвіл на імміграцію в Україні №315055 від 06.02.2009 року та її документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 09.02.2009 року терміном дії безстроково.

Однак в подальшому на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону №2491-III ГУ ДМС відносно неї прийнято оскаржуване рішення №315055 від 09.01.2025 року про визнання недійсними дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії ОД №7886 від 09.02.2009 року.

Статтею 12-1 Закону №2491-III передбачено підстави для визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію.

Згідно з п.1 ч.1 ст.12-1 Закону №2491-III в редакції від 24.11.2024 (чинній на часй прийняття оскаржуваного рішення №315055 від 09.01.2025 року) дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

У разі визнання недійсним дозволу на імміграцію визнається недійсною посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (ч.2 ст.12-1 Закону №2491-III).

Таким чином, за змістом п.1 ч.1 ст.12-1 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню у разі встановлення, що він був виданий на підставі свідомо недостовірних відомостей, підроблених, недійсних або таких, що втратили чинність документів.

Судом встановлено, що оскаржуване рішення №315055 від 09.01.2025 року не містить посилань, які саме відомості, надані заявницею, є свідомо неправдивими, або які саме документи є підробленими чи недійсними.

Під час розгляду цієї справи відповідач не підтвердив підставу надання позивачкою неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, враховуючи наступне.

Пунктом 73 Порядку №321 визначено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

У висновку від 09.01.2025 року та у відзиві на позов відповідач посилається на недостовірність поданих позивачкою документів, у зв`язку з тим, що на момент звернення із заявою ОСОБА_1 була вже повнолітньою, отже підстав для отримання дозволу на імміграцію відповідно до вказаної правової норми не мала.

Однак суд вважає, що сам по собі факт досягнення заявницею повноліття на момент звернення із заявою не свідчить про надання нею свідомо неправдивих відомостей. Вказана інформація була об`єктивно відомою та відображена в поданих документах, зокрема у паспорті та свідоцтві про народження, які містять дані про дату народження.

У постанові від 04.09.2020 у справі №120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Таким чином, відомості про вік позивачки не приховувалися та не спотворювалися, а були відкритими для перевірки уповноваженим органом під час розгляду заяви, та за результатом всебічної перевірки оформлено дозвіл на імміграцію в Україні № НОМЕР_10 від 06.02.2009 року та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 09.02.2009 року.

За таких обставин суд вважає, що підстави, передбачені п.1 ч.1 ст.12-1 Закону №2491-III, для визнання дозволу на імміграцію недійсним у даному випадку відсутні, оскільки не встановлено, що заявницею були надані свідомо неправдиві відомості чи подані підроблені або недійсні документи.

При цьому, Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 у справі №815/3651/17, від 13.06.2019 у справі №825/2971/14 зазначив, що статтею 12 Закону №2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого випливає, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій.

У постановах від 18.04.2018 року по справі №820/2262/17 та від 09.07.2020 у справі №823/407/18 Верховних Суд зазначив, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Також Верховний Суд зробив висновок, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Вказані висновки підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.11.2019 у справі №820/5953/16, від 26.06.2020 року у справі №820/3098/17, від 09.07.2020 року по справі №823/407/18, від 02.05.2024 у справі №420/7647/22, від 31.10.2024 у справі №420/8669/23.

Суд по цій справі дійшов висновку, що оскаржуване рішення ГУ ДСМ неминуче призведе до негативних наслідків для позивачки.

Такими наслідками за змістом ст.13 Закону №2491-III є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення. Особа яка не виїхала та оскаржила таке рішення підлягає примусовому видворенню в порядку передбаченому Законом.

Враховуючи те, що позивачка прибула в Україну ще в 2008 році на законних підставах, є дочкою громадянки В`єтнаму та іммігрантки в Україні ОСОБА_4 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 видана 25.05.2007 року, також позивачка є матір`ю трьох неповнолітніх дітей-громадян України, суд вважає, що скасування її дозволу на імміграцію порушує принципи пропорційності, стабільності правового статусу особи та поваги до сімейного життя.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

За приписами ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Дослідивши оскаржуване рішення та документи, які стали підставою для його прийняття суд дійшов висновку про протиправність прийнятого рішення та його скасування як прийнятого не на підставі законодавства, не обґрунтовано, не добросовісно, не розсудливо, не пропорційно, тобто без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність рішення ГУДМС №315055 від 09.01.2025 року та наявність підстав для його скасування.

Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з п.п.4 п.7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки.

Оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (п.9 Порядку №321).

За обставинами справи 15.11.2024 року позивачці відмовлено у видачі нової посвідки у зв`язку з непридатністю попередньої та 09.01.2025 року прийнято рішення №315055 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання №7886 від 09.02.2009 року на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону №2491-III, однак наявність таких обставин визнана судом необґрунтованою.

Оскільки будь-які інші підстави для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання відповідачем зазначені не були, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

При цьому відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що суть статті 13 Конвенції зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Суд по цій справі дійшов висновку про задоволення позовних вимог зобов`язального характеру шляхом зобов`язання ГУ ДМС здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.1. ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивачки суму судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 7, 9, 139, 242-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса місяця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_11 від 18.03.2008 терміном дії до 18.03.2018) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС України в Одеській області №315055 від 09.01.2025 року про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 09.02.2009 року громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Головного управління ДМС України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_8 Txo витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва