Справа № 320/20846/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 травня 2025 року

м. Київ

справа №320/20846/23

адміністративне провадження №К/990/19770/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів: Єресько Л.О., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025 у справі №320/20846/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 15.05.2023 №149 (зі змінами згідно наказу від 29.05.2023 №167) в частині щодо звільнення його з посади головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України;

- поновити його на посаді головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України;

- стягнути з Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.11.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 08.05.2025 ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.

Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Так, у тексті касаційної скарги заявник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №320/20846/23 є, зокрема, пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 4 частини другої статті 330 КАС України).

Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Тобто, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами;

2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено;

3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду;

4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні щодо тлумачення норм частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в контексті процедури пропонування посад державному службовцю застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31.03.2020 №826/6148/16, від 11.06.2020 №826/19187/16, від 24.12.2021 №240/4828/20 та багатьох інших; норм частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в контексті визначення особи, яка має право пропонувати посади державним службовцям, застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду від 10.07.2021 №240/4828/20; норм статті 9-1 Закону України «Про державну службу» щодо порядку доведення до відома державного службовця інформації або документів застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09.08.2022 №380/876/21 та від 22.11.2022 №320/8522/20.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі №910/719/19).

Так, у справі №826/19187/16 спір хоч і стосувався оскарження наказу про звільнення та поновлення на посаді, утім обставини цієї справи стосувались питання дотримання відповідачем вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в контексті пропонування позивачу посади, яка не є рівнозначною.

Своєю чергою, ОСОБА_1 , покликаючись на те, що державний секретар Міністерства оборони України не запропонував йому жодної вакантної посади в центральному апараті Міністерства оборони України, не обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що йому не було запропоновано саме рівнозначних посад.

У справі №240/4828/20 предметом розгляду була правомірність наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 26.02.2020 №9/3 про звільнення позивачки із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

У цій справі спір виник щодо правомірності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок змін до штату апарату Міністерства оборони України. Разом з тим, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили з того, що позивач був обізнаний із переліком запропонованих йому посад, а його відмова від запропонованих посад мотивована тим, що він бажає працювати в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах №826/19187/16 , №240/4828/20 не є подібними.

Крім того, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, також вказав на застосування судом апеляційної інстанції статті 9-1 Закону України «Про державну службу» щодо порядку доведення до відома державного службовця інформації або документів застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09.08.2022 №380/876/21 та від 22.11.2022 №320/8522/20.

Проте, зазначена скаржником норма права не застосовувалася судом апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Також скаржник покликається у скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в контексті визначення особи, яка має право пропонувати посади державним службовцям, застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду від 10.07.2021 №240/4828/20.

Однак, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №240/4828/20 відсутня жодна постанова Верховного Суду, ухвалена 10.07.2021.

Суд зазначає, що таке формальне посилання на постанови Верховного Суду (зокрема, і цитування окремих абзаців зазначених постанов), не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявником наведено висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у неподібних правовідносинах.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього кодексу.

Отже, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 330 КАС України, а тому відповідно до частини другої статті 332 КАС України Суд дійшов висновку про залишення її без руху зі встановленням особі, яка її подала, строку для усунення недоліків, а саме: надання уточненої касаційної скарги, з доказами надсилання її копії іншим учасникам справи, в якій навести належним чином передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Керуючись статтями 169, 248, 328, 330, 332 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025 у справі №320/20846/23 - залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

Л.О. Єресько

Н.М. Мартинюк ,

Судді Верховного Суду