Справа № 300/9763/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/9763/24 пров. № А/857/9743/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 300/9763/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_5 про визнання дії та бездіяльності протиправними,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїКафарський В.В.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 300/9763/24 задоволено позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7, АДРЕСА_3) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений ним судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції фактично не взяв до уваги те, що рапорт про звільнення позивач не подавав на розгляд командиру військової частини, а самостійно його забрав коли йому було запропоновано подати його до стройової частини для реєстрації та підготовки відповіді; командир військової частини не розглядав даний рапорт і не накладав резолюцію на ньому, що свідчить про відсутність такого звернення позивачем. Крім того, вказує, що висновки суду першої інстанції про те, що начебто ОСОБА_1 подав рапорт по команді - не відповідають дійсності та суд першої інстанції спотворив фактичні обставини щодо даного факту.

Окрім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 до рапорту на звільнення не надано документів, щодо підтвердження утримання ОСОБА_1 дітей, а саме: виписки з банку про переказ грошових коштів дітям; інших документів утримання дітей: придбання одягу, продуктів харчування, придбання путівок для відпочинку, лікування; рішення суду про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 була позбавлена батьківських прав; рішення суду про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 здійснює сплату аліментів. Апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 до рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами надав тільки Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 року у справі No351/1410/24, свідоцтва про народження двох дітей, та жодним чином не усі документи, які передбачені Наказом Міністра Оборони України від 10.04.2009 року No170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Крім обумовленого звертає увагу, що висновки суду першої інстанції про те, що начебто ОСОБА_1 подав рапорт по команді - не відповідають дійсності. У запереченні на відзив представник позивача даний факт визнав.

Позивач звернувшись до суду з даним адміністративним позовом оскаржує рішення відповідача про відмову у звільненні з військової служби, а таке рішення не приймалося по рапорту позивача.

З позовними вимогами про оскарження дій відповідача щодо неприйняття рапорту від 19.11.2024 на звільнення з військової служби або бездіяльності Відповідача щодо його розгляду Позивач до суду не звертався, обґрунтувань порушення такими діями чи бездіяльністю його прав, свобод, інтересів, не навів.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти доводів апеляційної скарги та покликається на норми матеріального права та фактичні обставини у справі та вважає, що судом першої інстанції підставно задоволено його адміністративний позов. Крім того за змістом відзиву позивач зазначає, що документами, які підтверджують факт самостійного виховання та утримання батьком дитини (дітей) віком до 18 років, є свідоцтво про народження дитини (дітей) та, серед іншого, документ, що підтверджує, що особа самостійно виховує та утримує дитину - копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач також повідомлявся шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу зазначену позивачем, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, однак рекомендоване поштове відправлення повернулося неврученим.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За приведених обставин, позивач вважається повідомленим по розгляд апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дослідивши зміст рапорту та проставлених резолюцій (відміток) на ньому, суд вважає безпідставними та спростованими твердження представника відповідача, що рапорт позивачем не був поданий та не було надано на нього відповіді.

Також суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в той час, як позивач надав необхідні докази самостійного виховання та утримання дітей за рішенням суду.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що солдат ОСОБА_1 зарахований до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 , призначений розвідником-санітаром та, відповідно, проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Згідно з рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 по справі №351/1410/24, яке набрало законної сили 11.11.2024, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03.07.2010 уклали шлюб, від якого у них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , а/з №327, дата видачі 14.02.2014 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , а/з № НОМЕР_6 , дата видачі 01.06.2011.

Водночас, вказаним рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 по справі №351/1410/24 шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 03.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №834 - розірвано. Встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19-22).

19.11.2024 розвідник-санітар розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби призваний за мобілізацією на особливий період, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся по команді з рапортом до командира розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами, а саме: коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду (а.с. 16).

До рапорту позивач додав документи згідно з переліком, зокрема належним чином засвідчені копії:

свідоцтва про народження дитини Серії НОМЕР_4 (а.с. 17);

свідоцтва про народження дитини Серії НОМЕР_5 (а.с. 18);

паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду (а.с. 9-15);

рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 (а.с. 19-22).

Вказаний рапорт на звільнення з військової служби ОСОБА_1 повернуто, при цьому, на ньому міститься накладена начальником групи персоналу резолюція "погоджено" та її підпис, проставлений 19.10.2024 підпис командира розвідувального взводу, а також резолюція "не погоджено" від 20.11.2024 помічника командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 (а.с. 16).

При цьому, на звороті рапорту помічник командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 навів мотиви і обґрунтування відмови у погодженні рапорту, зокрема, останній зазначив, що:

"Відсутнє рішення суду про встановлення місця проживання дітей, стягнення аліментів.

Факт відсутності участі батька/матері у вихованні дитини може бути підтверджене судом виключно в разі позбавлення особи батьківських прав.

Окрім того, є сумнівним те, що з 2023 року діти не проживають з матір`ю, оскільки зареєстровані разом. Більше того, мама подає заяву про слухання справи за її відсутності та визнає позовні вимоги.

Таким чином, для звільнення з військової служби необхідно надати рішення суду про позбавлення батьківських прав матері і тільки тоді я підпишу рапорт" (зв. ст. а.с. 16).

Вважаючи таку відмову відповідача у звільненні з військової служби протиправною, представник позивача звернувся до суду за захистом його порушених прав із цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

Абзацом 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII (надалі - Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII.

Окрім цього, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Як уже зазначено судом вище, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 .

При цьому, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Зокрема, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на дату звернення позивачем з рапортом про звільнення-19.11.2024) визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Зокрема, частиною дванадцятою цієї статті встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану зокрема на таких підставі якщо військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналіз вищенаведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

Повертаючись до матеріалів цієї справи колегією суддів установлено, що вказаним рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 по справі №351/1410/24 шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 03.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №834 - розірвано. Встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, питання обов`язку щодо подальшого самостійного виховання та утримання дітей позивачем за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини (в тому числі через наявність рішення суду про визнання матері безвістно зниклою (відсутньою), рішення суду про оголошення матері померлою; або відбування матір`ю дітей покарання у місцях позбавлення волі) або позбавлення батьківських прав матері зазначеним судовим рішенням не вирішувались.

Також суду не надано доказів того, що позивач звертався до суду про стягнення аліментів з матері на утримання дітей та доказів наявності заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України №2402-III від 26.04.2001 "Про охорону дитинства" (далі - Закон №2402-III) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч. 1-2 ст. 15 Закону №2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.1-2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Отож факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав, або наявності рішення суду про визнання матері безвістно зниклою (відсутньою), рішення суду про оголошення матері померлою; або відбування матір`ю дітей покарання у місцях позбавлення волі.

Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

На переконання колегії суддів рішення суду про розірвання шлюбу, яке позивач долучив до рапорту про звільнення з військової служби, не є належними доказом того, що лише позивач, як батько дітей зобов`язаний в подальшому самостійно без участі матері виховувати та утримувати дітей віком до 18 років, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє матір від виконання батьківського обов`язку щодо участі у вихованні та утриманні дітей.

Між тим доказів того, що мати дітей позбавлена батьківських прав, та відповідно позбавлена обов`язку щодо їх виховування та утримувати дітей віком до 18 років або не може виховувати обумовлених дітей через інші обставини (зникнення безвісті, смерть, оголошення померлою, відбування покарання), що свідчило б про необхідність в подальшому самостійного виховання виключно позивачем неповнолітніх дітей, позивачем не надано до суду.

На переконання суду доказами, що підтверджують факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років одним з батьків є, зокрема: свідоцтво про смерть батька або мати; рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення суду про визнання батька (матері) безвісти зниклим (відсутнім), рішення суду про оголошення батька (матері) померлим; відбування покарання у місцях позбавлення волі.

Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності обов`язку щодо участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Колегія суддів також звертає увагу й на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття "самостійне виховання дітей одним з батьків".

Водночас, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №693 від 07.07.2021, містить визначення термінів "одинока мати" та "одинокий батько".

Так, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Таким чином, з огляду на зазначене вище колегія суддів вважає, що оскільки матір дітей не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, а тому відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком та зобов`язаний в подальшому самостійно виховувати неповнолітню дитину.

За висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеними у постанові від 28.09.2022 у справі №580/251/21 для визнання статусу "одинокої матері" необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У постанові від 13.06.2018 по справі №822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ.

Системний аналіз викладеного дає підстави для висновку, що для набуття статусу "одинока матір", "одинокий батько", необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто участі іншого з подружжя у житті дитини.

Враховуючи зазначене вище в сукупності колегія суддів вважає, що батька можна визнати таким, що виховує дітей самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері та що мати позбавлена у правах та обов`язку щодо виховання та утримання дітей.

З огляду на зазначене вище колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, який зобов`язаний самостійно виховувати дітей віком до 18 років у зв`язку з фактичним припиненням у матері обов`язку щодо їх виховання та утримання (наявність свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, рішення суду про визнання матері безвістно зниклою (відсутньою), рішення суду про оголошення матері померлою; або відбування матір`ю дітей покарання у місцях позбавлення волі) та наявності підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновки суду першої інстанції є такими, що зроблені за відсутності повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 300/9763/24 скасувати.

Ухвалити постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7, АДРЕСА_3) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії у справі № 300/9763/24- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос