Справа № 320/45540/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Бахмацького районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Київського окружного адміністративного суду, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ від 21.07.2023 №249К «Про застосування дисциплінарного стягнення».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 прийнято відмову позивачки від позову та закрито провадження в адміністративній справі №320/45540/23.

У подальшому, додатковим рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі №320/45540/23 - задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку). В іншій частині заяви - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 11073,60 грн одинадцять тисяч сімдесят три гривні, 60 копійок), в тому числі 1073,60 грн витрат із сплати судового збору та 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що враховуючи обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для позивача, є співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

На думку скаржника, правнича допомога, надана позивачу у цій справі крім складання позовної заяви також полягала у складанні 31.01.2024 заяви про відмову від позову та закриття провадження в адміністративній справі на підставі п. 2 частини першої ст. 238 КАС України, а також заперечень щодо закриття провадження в адміністративні справі на підставі п. 8 частини першої ст.238 КАС України обсягом 6 сторінок, а також складанні 03.05.2024 заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що суд першої інстанції при винесенні додаткового рішення мав право визначати суму витрат яка підлягає стягненню, разом з тим, у зв`язку із фактичною несплатою суми гонорару адвокату, а тому відсутністю судових витрат пов`язаних із сплатою з боку позивача, в задоволенні заяви про стягнення судових витрат, в частині стягнення витрат на правничу допомогу адвоката має бути відмовлено.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Задовольняючи частково заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат, обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку адвокат витратив під час підготовки позовної заяви у цій справі, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом розгляду у справі, тому на користь позивача слід присудити витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, за рахунок відповідача та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн 60 коп.

Колегія суддів не погоджуєтьсяу повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом частин першої-третьої статті 189 КАС України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

У свою чергу, статтею 238 КАС України передбачено випадки, коли суд закриває провадження у справі.

Так, за змістом пункту 2 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Згідно частини другої статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

За правилами статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У силу вимог частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд вирішує питання щодо судових витрат під час ухвалення рішення, про що зазначає у його резолютивній частині (частина перша статті 143, частина п`ята статті 246 КАС України).

З аналізу вищевикладеного вбачається, що мета розподілу судових витрат нерозривно пов`язана із завданням адміністративного судочинства, котре полягає у вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, нормами КАС України встановлено порядок компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, судових витрат у випадку відмови в задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду (частина п`ята статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України) чи закриття провадження в справі (частина друга статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як свідчать матеріали справи, предметом спору є оскарження наказу відповідача від 21.07.2023 №249К «Про застосування дисциплінарного стягнення».

Однак, після відкриття провадження у справі, наказом відповідача від 17.01.2024 №35К скасовано наказ керівника апарату від 21.07.2023 №249К «Про застосування дисциплінарного стягнення».

Тобто, відповідач фактично виконав вимоги позивача та усунув порушення його прав та інтересів шляхом скасування оскаржуваної постанови, як того вимагав позивач.

З огляду на вказане, представник позивача подав заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі, оскільки після подання позову відповідач задовольнив його самостійно, скасувавши спірний наказ.

У свою чергу, суд першої інстанції закрив провадження у справі, задовольнивши заяву позивача про відмову від позову після скасування наказу відповідача від 21.07.2023 №249К «Про застосування дисциплінарного стягнення» наказом від 17.01.2024 №35К.

Відповідно до п. 8 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

При цьому, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Вказані обставини свідчать про те, що порушення, які слугували підставами звернення до суду були виправлені відповідачем після звернення до суду, тому суд першої інстанції на підставі статті 238 КАС України закрив провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову.

Положеннями статті 140 КАС України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

Так, обов`язок відповідача відшкодувати позивачу судовий збір є мірою відповідальності за поведінку, яка змусила позивача вирішувати спір у судовому порядку, незалежно від суб`єктного складу сторін спору.

Так, Верховний Суд в постанові від 03.02.2021 у справі №200/6826/20-а зауважив, що розподіл понесених позивачем судових витрат слід здійснювати з урахуванням та в залежності від обставин та умов, які призвели до відмови від позову.

Оскільки стаття 139 КАС України є загальною для вирішення питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи по суті та задоволенні позову, а положення статті 140 та 142 КАС України у порівнянні із частиною першою та частиною другою статті 139 КАС України не конкретизують та не ставлять в залежність можливість отримання відшкодування понесених судових витрат від приналежності позивача до певного суб`єктного складу, чи то позивачем є фізична особа, юридична особа чи суб`єкт владних повноважень. Приналежність до такого складу та вид понесених витрат, не мають впливу на вирішення цього питання відповідно до наведених норм. Наведені норми мають різний предмет регулювання, правову природу виникнення та застосування.

Разом з тим, стаття 140 КАС України встановлює спеціальне та відмінне у співвідношенні з нормами ст.142 КАС України та ст.7 Закону України «Про судовий збір» правило, згідно з яким якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача. Тобто, якщо позивач відмовляється від позову з будь-яких інших причин, що є наслідком закриття провадження у справі (крім випадку задоволення його вимог відповідачем після подання позовної заяви), то в такому випадку позивачу підлягає повернення лише п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У той же час, коли відмова позивача від позову обумовлена задоволенням позовних вимог відповідачем після подання позовної заяви, тоді застосовуються правила розподілу судових витрат відповідно до ст.140 КАС України.

Отже, аналіз приведеного правового регулювання та тлумачення ст.139, 140 КАС України у їх взаємозв`язку, з урахуванням наведених обставин справи, дає підстави для висновку про те, що за наявності відповідної заяви, всі понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати підлягають відшкодуванню.

Відтак, враховуючи наведене, наявні правові підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 1073,60 грн.

Щодо відшкодування витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 10000 грн слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Аналіз вимог статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатським об`єднанням «Олег Зудінов та Партнери» укладено договір про надання професійної правничої допомоги №08/23 БКМ від 19.08.2023, за умовами якого бюро зобов`язується надавати клієнту професійну правничу (правову) допомогу, що полягає у складанні процесуальних документів та представництві інтересів клієнта з питань оскарження наказу НКЦПФР від 21.07.2023 №249К.

У відповідності до розділу договору сторони погодили, що за надання правової допомоги, зазначеної в пункті 1.1 цього договору, клієнт сплачує бюро гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 10000,00 грн. Розмір гонорару є незмінним. Гонора має бути сплачений клієнтом у безготівковій формі на підставі виставленого бюро рахунку у зазначені в такому рахунку строки. Сторони домовились, що з урахуванням способу обчислення гонорару акти прийому-передачі правової допомоги (виконаних робіт) ними не складаються, а належним підтвердженням надання передбаченої цим договором допомоги є матеріали відповідної судової справи.

Колегія суддів зазначає, що розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У той же час, колегія суддів зауважує, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Як свідчать матеріали справи, адвокатським об`єднанням «Олег Зудінов та Партнери» виставлено позивачу рахунок №30-01 від 30.01.2024 на оплату правничої допомоги у справі №320/45540/23 згідно з договором від 19.08.2023 №08/23 БКМ на суму 10000,00 грн із поміткою, що рахунок має бути сплачений протягом 30 календарних днів від дати набрання законної сили остаточним судовим рішенням у справі №320/45540/23.

Однак, слід звернути увагу на те, що станом на дату звернення позивача до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового судового рішення визначений строк оплату правничої допомоги у справі №320/45540/23 згідно з договором від 19.08.2023 №08/23 БКМ на суму 10000 грн не закінчився.

У свою чергу, позивач зазначає про те, що гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 10000,00 грн. включав у себе складення не тільки позовної заяви, а і заяви про відмову від позову та закриття провадження в адміністративній справі на підставі п. 2 частини першої ст. 238 КАС України, а також заперечень щодо закриття провадження в адміністративні справі на підставі п. 8 частини першої ст.238 КАС України, а також заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що представником позивача у суді першої інстанції було надано наступні послуги: складення позовної заяви, заяви про закриття провадження у справі на підставі п. 2 частини першої ст. 238 КАС України, заяви про відмову від позову та закриття провадження у справі на підставі п. 8 частини першої ст.238 КАС України та заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У той же час, Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України згідно якої для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Таким чином, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити розмір відшкодування витрат з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 частини першої ст.1 Закону №5076-VI).

При цьому, відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення; надання правової допомоги свідку в кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні; представництво інтересів фіз- і юросіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами; представництво інтересів фіз- і юросіб, держави, органів держвлади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо іншого не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Слід зазначити, що представником позивача не доведено суду, яким чином зазначена послуга як складення заяви про ухвалення додаткового рішення у даній справі мала вплив на хід розгляду справи в частині надання професійної правничої допомоги позивачеві, враховуючи, що складення такої заяви не потребує спеціальних професійних навичок та надмірних витрат у часі.

Відтак, присуджуючи до відшкодування позивачу витрати за послуги з правової допомоги у суді першої інстанції слід враховувати, що підготовка цієї справи в суді першої інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, а матеріали справи не містять доказів витраченого представником позивача часу для надання позивачу таих послуг, відтак враховуючи предмет даного позову та значення справи для сторони, розмір таких витрат також підлягає зменшенню до 8000 грн.

З огляду на вказане, оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу та предмет даного позову, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 8000 грн, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, що відповідає критерію реальності таких витрат.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване додаткове рішення підлягає зміні, шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини у відповідній редакції.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року - змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції «Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 8, корп. 30, )».

В іншій частині - додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко