Справа № 140/425/25
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року ЛуцькСправа № 140/425/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач2, ІНФОРМАЦІЯ_4 ), військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач3, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_2 від 16.12.2024 №610-од в частині призову на військову службу та направлення для проходження військової служби під час загальної мобілізації до військової частини НОМЕР_1 ;

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо нездійснення контролю за діяльністю підпорядкованому йому ІНФОРМАЦІЯ_5 на предмет дотримання вимог законодавства при мобілізації;

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 24.12.2024 про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити зі списків особового складу військової частини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.12.2024 в м.Ковель близько 8.00 ОСОБА_1 було затримано невідомими особами у військовій формі та примусово доставлено до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Дані особи не представилися, не повідомили своїх посад, а лише повідомили, що вони із ТЦК та СП. Про причини та підстави затримання його також не було повідомлено.

ОСОБА_1 повідомляв працівників ТЦК та СП про те, що не підлягає мобілізації, оскільки має непогашену/незняту судимість за вчинення злочину проти основ національної безпеки України. Так, вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.09.2024 у справі №159/5077/24 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , було визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 114-1 Кримінального кодексу України (далі КК України), та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; на підставі статті 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

Позивач мав при собі копію зазначеного вироку, але вказані обставини та документи були проігноровані військовослужбовцями та посадовими особами ТЦК та СП.

Незважаючи на дані факти та обставини, ОСОБА_1 був затриманий, доставлений та утримувався в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 , а в подальшому був мобілізований та відправлений для проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 , де на даний час перебуває.

09.01.2025 мати позивача звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявою, в якій повідомила про факт наявності непогашеної/незнятої судимості у її сина за частиною першою статті 114-1 КК України, долучивши копію відповідного вироку суду, та просила надати копію витягу з наказу про його мобілізацію для пред`явлення його органам пробації. На вказану заяву 10.01.2025 вона отримала витяг з відповідного наказу. Так, відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_2 №610-од від 16.12.2024 ОСОБА_1 , 1988 року народження, було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в складі команди НОМЕР_1 .

В подальшому, як вбачається з копії військового квитка, позивача на підставі наказу від 24.12.2024 було зараховано до особового складу в/ч НОМЕР_1 , де він перебуває й на час пред`явлення позову.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає наказ тимчасово виконуючого начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 про призов на військову службу під час мобілізації у частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 до військової частини протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини звільнити від проходження військової служби, позивач зазначає, що у спірних правовідносинах порушення його прав відбулося внаслідок протиправного наказу тимчасово виконуючого начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 про призов. Таким чином, зарахування позивача з 24.12.2024 до списків особового складу військової частини є похідним від наказу про мобілізацію, отже, такі дії також порушують вимоги ч.2 ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому, слід зобов`язати військову частину виключити позивача із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , що є належним, дієвим та ефективним способом відновлення порушених прав.

З огляду на вказані підстави позивач просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.48).

Відповідачі правом подати відзиви на позов не скористалися.

Згідно із частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.09.2024 у справі №159/5077/24, який набрав законної сили 29.10.2024, визнаний винуватим в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки (а.с.7-11).

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24.12.2024 №624-од про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період військовозобов`язаних відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди № НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 , 1988 року народження (а.с.59).

На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 24.12.2024 №287 позивач зарахований до списків особового складу частини, про що свідчить копія військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.14-18).

Позивач, не погоджуючись із прийнятими наказами відповідачів про його призов на військову службу по мобілізації, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 за №389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Аналогічне визначення воєнного стану міститься і у статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон №1932-XII).

Також статтею 1 Закону №1932-XII передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктами 1, 4 Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 передбачено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 за №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі також триває.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та на дату прийняття рішення у цій справі на території України діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом №389-VIII.

Частиною 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Збройні Сили України та інші військові формування не можуть комплектуватися особами, які мають судимість за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи мають судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засудженими службовими особами, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку.

Згідно з частиною 4 статті 39 Закону №2232-ХІІ на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджені за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджені за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засуджені службові особи, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище.

Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.

18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560).

Згідно з пунктом 4 розділу «Загальні питання» Порядку №560 на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані:

особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади;

особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України;

особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;

засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.

Отже, особи, засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, не підлягають мобілізації.

Як встановлено судом, згідно з вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.09.2024 у справі №159/5077/24, який набрав законної сили 29.10.2024, ОСОБА_1 визнано винуватим в скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України позивач звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки (а.с.7-11).

Таким чином, позивач засуджений вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, який відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України, а тому на нього поширюються виключення, наведені у ч.2 ст.4, ч.4 ст.39 Закону №2232-ХІІ та п.4 Порядку №560.

Відтак, відповідно до діючого на момент призову ОСОБА_1 законодавства позивач не підлягав мобілізації, оскільки був засуджений за скоєння злочину проти основ національної безпеки України і судимість останнього не погашена та не знята в установленому законом порядку.

23.02.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №154, якою затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі Положення №154 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Положення №154 визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Як передбачає пункт 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів) на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку); звертаються до Національної поліції або її територіальних підрозділів щодо надання відомостей стосовно призовників про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості.

Таким чином, саме на ІНФОРМАЦІЯ_3 покладено функції щодо військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, здійснення мобілізаційних заходів, в тому числі, визначення осіб, які не підлягають мобілізації в силу закону.

Проте, здійснюючи призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, в особливий період, відповідач1 не пересвідчився, чи підлягає призову позивач та чи є законодавчі обмеження щодо його призову.

З врахуванням вищевикладеного слід дійти висновку, що наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24.12.2024 №624-од «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, отже є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому суд наголошує, що законодавець чітко визначив заборону формування Збройних Сил України особами, які мають судимість за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку.

За правилами, визначеними у статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1911 №1934-XII, Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Таким чином, саме на Збройні Сили України покладено функцію оборони території України в умовах діючого на даний час воєнного стану, а тому позивач, як особа, яка засуджена саме за перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період (стаття 114-1 КК України), не може проходити військову службу в складі Збройних Сил України.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що призов позивача на військову службу під час мобілізації, в особливий період здійснено з порушенням вимог ч.2 ст.4, ч.4 ст.39 Закону №2232-ХІІ та п.4 Порядку №560, тому наказ в/ч НОМЕР_1 від 24.12.2024 №287, який є похідним від наказу ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24.12.2024 №624-од та відповідно до якого позивача зараховано до списків військової частини, також підлягає скасуванню як протиправний із зобов`язанням в/ч НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу частини.

Вирішуючи спір, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо нездійснення контролю за діяльністю підпорядкованому йому ІНФОРМАЦІЯ_5 на предмет дотримання вимог законодавства при мобілізації з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 10 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, крім виконання функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема координують та здійснюють контроль за діяльністю підпорядкованих територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, контролюють дотримання ними вимог законодавства, виконання наказів і директив Верховного Головнокомандувача Збройних Сил, наказів і директив Міноборони, Міністра оборони, Головнокомандувача Збройних Сил, Генерального штабу Збройних Сил та інших органів військового управління.

З матеріалів справи слідує, що 09.01.2025 мати позивача, ОСОБА_1 , звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявою, у якій просила надати їй витяг з наказу про мобілізацію сина, ОСОБА_1 , та інформацію про місце його перебування для пред`явлення органам пробації, які здійснюють нагляд на поведінкою засуджених осіб протягом іспитового строку, з метою уникнення кримінального провадження (а.с.12)

Тобто, звернення матері позивача стосувалось надання копій документів щодо призову ОСОБА_1 на військову службу і в даному зверненні заявник не оскаржувала незаконні дії ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Разом з тим, обласні ТЦК та СП не наділені повноваженнями скасовувати накази підконтрольних їм територіальних ТЦК та СП, а відтак доводи позивача в цій частині не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправними та скасування наказів ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.12.2024 №624-од в частині призову позивача на військову службу по мобілізації, в/ч НОМЕР_1 від 23.12.2024 №287 в частині зарахування позивача до особового складу військової частини, зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виключити позивача з особового складу військової частини та усіх видів забезпечення та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268; рішення у справі «Баришевський проти України», заява №71660/11, пункт 95; рішення у справі «Двойних проти України», заява №72277/01, пункт 80; рішення у справі «Меріт проти України», заява №66561/01, пункт 88). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано суду договір про надання правової допомоги від 12.01.2025 №1, укладений між позивачем та адвокатом Коломійцевим Д.І., додаток №1 до договору та квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №51 від 13.01.2025, №56 від 15.01.2025 (а.с.19-24).

Відповідно по пункту 3.2 договору про надання правової допомоги розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами у додатку №1 до цього договору.

Як слідує з додатку №1 до договору про надання правової допомоги, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату плату за надання послуг з правової допомоги щодо представництва інтересів клієнта адвокатом у фіксованому розмірі, що становить 8000,00 грн. Сума гонорару сплачується клієнтом не пізніше п`яти робочих днів з дати підписання договору про надання правової допомоги шляхом перерахування коштів на відповідний рахунок.

Факт оплати послуг адвоката в загальній сумі 8000,00 грн підтверджений квитанціями до платіжної інструкції на переказ готівки №51 від 13.01.2025, №56 від 15.01.2025.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №910/12155/22 зазначено, що у випадку встановлення фіксованого розміру гонорару фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

При цьому у постанові від 20.06.2023 у справі №280/5922/21 Верховний Суд вказав, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Оскільки відповідачі заперечень проти заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу не висловили, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_5 як суб`єкта владних повноважень, яким вчинено протиправні дії щодо незаконної мобілізації позивача, судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 5807,47 грн, з яких витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 807,47 грн (а.с.5).

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.12.2024 №624-од «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період в складі команди № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2024 №287 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати в сумі 5807,47 грн (п`ять тисяч вісімсот сім грн 47 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач1: ІНФОРМАЦІЯ_8 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 );

Відповідач2: ІНФОРМАЦІЯ_9 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 );

Відповідач3: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій