Справа № 520/10516/2020
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 520/10516/2020

адміністративне провадження № К/990/28116/24 ; К/990/28595/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В.Е.,

суддів: Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції

касаційні скарги Міністерства юстиції України, адвоката Компанієць Анастасії Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року (головуючий суддя - Сліденко А.В.)

та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року (головуючий-суддя: Чалий І.С., судді: Катунов В.В., Ральченко І.М.)

у справі № 520/10516/2020

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції,

третя особа: Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції

про визнання протиправним та скасування наказу суб`єкта владних повноважень, поновлення на посаді державної служби, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка, скаржниця) звернулась до суду з позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1, скаржник), Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (далі - відповідач 2), третя особа: Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - третя особа), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року № 2220/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з 14 липня 2020 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з 14 липня 2020 року з відновленням державної служби;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення, з урахуванням індексу інфляції та коефіцієнту підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем при звільненні позивачки грубо порушено процедуру звільнення у зв`язку неналежним попередженням про наступне звільнення, а також недотримання відповідачем гарантій, передбачених трудовим законодавством, оскільки з моменту попередження про звільнення їй не було запропоновано вакантні посади, які б вона могла обійняти відповідно до своєї кваліфікації, а також не враховано наявність у позивачки переважного права на залишення на роботі.

Ураховуючи наведене, позивачка просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року № 2220/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, або на іншій рівнозначній посаді;

- стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення;

- у решті позовних вимог відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних та достатніх доказів того, що позивачку було попереджено про наступне звільнення з урахуванням частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу». А тому дійшов висновку про не дотримання відповідачем процедури звільнення позивачки, оскільки не дотримано передбачений частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» 30-денний строк з моменту попередження про наступне звільнення до моменту звільнення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, або на іншій рівнозначній посаді, стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення та допущення судового рішення у частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення, а саме за період з 13 липня 2020 року по 11 серпня 2021 року у розмірі 146 225, 71 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивачки зі служби є протиправними та таким, що підлягає скасуванню, а позивачка підлягає поновленню на посаді. Водночас, змінив рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивачки саме на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з якої останню було звільнено на підставі оскаржуваного наказу, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині, не визначив суму, яка підлягає стягненню з відповідача.

Постановою Верховного Суду від 16 березня 2023 року скасовані рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд у свій постанові дійшов висновків, що Законом України «Про державну службу», який є спеціальним до спірних правовідносин, встановлено право суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо працевлаштування державного службовця.

Водночас, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачем не дотримано процедуру звільнення позивачки, оскільки не дотримано передбачений частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» 30-денний строк з моменту попередження позивачки про наступне звільнення до моменту звільнення.

Такий висновок судів попередніх інстанцій Верховний Суд знайшов передчасним та зазначив таке.

У справі, що розглядається, з огляду на приписи статті 9-1 Закону України «Про державну службу», суд касаційної інстанції вважав помилковим висновок судів попередніх інстанцій, що докази ознайомлення позивачки з попередженням про звільнення засобами телефонного зв`язку, засобами електронного зв`язку та шляхом використання мобільного додатку «Viber» не можуть вважатися належним повідомленням позивачки.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року №2220/к в частині визначення календарної дати звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту - 14 липня 2020 року;

- змінено визначену у наказі Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року №2220/к календарну дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з 14 липня 2020 року на 06 серпня 2020 року;

- позов у решті вимог залишено без задоволення.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що подія скорочення посади державної служби у спірних правовідносинах має реальний, а не штучний чи удаваний характер; ця подія зумовлена одночасно дією двох факторів, а саме: зміною структури Управління та зміною штату Управління; у спірних правовідносинах відсутні об`єктивні чинники, котрі б містили перешкоди чи перепони у вчиненні Міністерством управлінського волевиявлення з приводу зміни структури Управління та з приводу зміни штату Управління за рахунок збереження виконання функцій, закріплених за посадою заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, саме на рівні окремої посади у складі керівництва Управління.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач неодноразово та з використанням різних способів (за допомогою поштового зв`язку, мессенджер Viber, шляхом складення актів про відмову від підпису) намагався попередити позивачку про заплановане звільнення в силу того, що позивачка в період 20 січня 2020 року - 26 лютого 2020 року знаходилася у відпустці, у період 27 лютого 2020 року - 03 квітня 2020 року перебувала у стані тимчасової непрацездатності (на лікарняному), в подальшому знаходилася до 06 липня 2020 року у творчій відпустці.

Зокрема, посадовими особами міжрегіонального управління неодноразово вчинялися різноманітні дії з метою ознайомлення позивачки з попередженням про звільнення, зокрема, засобами телефонного зв`язку, засобами електронного зв`язку та шляхом використання мобільного додатку "Viber".

28 лютого 2020 року працівниками Управління, а саме: начальником управління персоналу Управління - Самотієвич С., заступником начальника управління персоналу Управління - ОСОБА_2, головним спеціалістом відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Управління був складений Протокол про направлення фотокопій складеного Міністерством юстиції України від 20 лютого 2020 року попередження про майбутнє звільнення заявника із використанням мобільного додатку "Viber" на телефон абонента - НОМЕР_1 та на електронну пошту - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також суд апеляційної інстанції встановив, що з наявної в матеріалах справи копії особистої справи вбачається, що у заяві позивача від 22 лютого 2018 року, що була подана у межах конкурсу на заняття посади, указана електронна пошта - ІНФОРМАЦІЯ_1; у складеній відносно заявника особовій картці працівника указаний контактний номер мобільного телефону - НОМЕР_1 ; контактний номер мобільного телефону НОМЕР_1 указаний і в складеній відносно заявника особовій картці державного службовця та у заяві про призначення на посаду від 04 квітня 2018 року.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстванції дійшов висновку, що попередження про майбутнє звільнення заявника із використанням мобільного додатку "Viber" на телефон абонента - НОМЕР_1 та на електронну пошту - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто за відображеними у матеріалах особової справи заявника як державного службовця номером засобу телефонного зв`язку та адресою електронної пошти, можна вважати повідомленням про заплановане вивільнення у належний спосіб.

Також суд апеляційної інстанції зауважив, що у випадку коли існує декілька повідомлень про заплановане звільнення, які відтерміновані між собою в часі, належним попередженням про звільнення слід вважати останнє повідомлення.

З огляду на матеріали справи, позивачка фактично ознайомлена з попередженням про звільнення 06 липня 2020 року, а оскаржуваний наказ прийнято Міністерством юстиції України 14 липня 2020 року, відтак колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем - 1 не дотримано процедуру звільнення позивачки, оскільки останнім не дотримано передбачений ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" 30-денний строк з моменту попередження про наступне звільнення до моменту звільнення.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність змінити визначену у наказі Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року №2220/к календарну дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з 14 липня 2020 року на 06 серпня 2020 року.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів (заперечень)

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 13 липня 2020 року № 2220/к в частині визначення календарної дати звільнення ОСОБА_1 з посади та зміни визначеної у даному наказі дати звільнення позивачки з 14 липня 2020 року на 06 серпня 2020 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач -1 вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09 серпня 2022 року у справі №380/876/21, від 22 грудня 2022 року у справі № 160/8601/20, від 26 вересня 2023 року у справі № 640/9954/20 щодо застосування положень статті 9-1 Закону України «Про державну службу».

Скаржник вказує про те, що ознайомлення працівника з попередженням про наступне звільнення відповідно до статті 9-1 Закону України "Про державну службу" вважається виконаним у разі доведення до відома працівника цього попередження в один із способів доведення інформації або документів та відповідно до Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042 (далі - Порядок № 1042), зафіксовано у відповідному протоколі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами міжрегіонального управління неодноразово вчинялися різноманітні дії з метою ознайомлення позивача з попередженням про звільнення, зокрема, засобами телефонного зв`язку, засобами електронного зв`язку та шляхом використання мобільного додатку «Viber».

Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що направлення попередження, яке відповідно до Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042, було зафіксовано Протоколом про направлення фотокопій № 1 від 28 лютого 2020 року є належним, допустимим та достовірним доказом доведення попередження до відома позивачки.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо встановленого факту відмови позивачки від ознайомлення з попередженням про подальше звільнення, який був зафіксований актом від 03 квітня 2020 року, який було складено працівниками міжрегіонального управління під час, коли ОСОБА_1 прибула до міжрегіонального управління для надання листків непрацездатності та подання заяви на творчу відпустку з 06 квітня 2020 року по 05 липня 2020 року.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, а також свідчень свідків, які були допитані у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції, що доведення до відома позивачки попередження про подальше звільнення відбулося у відповідності до чинного законодавства.

З підстав викладеного, скаржник зауважує, що, враховуючи положення, закріплені у частині 4 статті 9-1 Закону України «Про державну службу», можна дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що належне повідомлення позивачки про її подальше звільнення відбулося саме 04 березня 2020 року, тобто на п`ятий календарний день з моменту направлення попередження позивачці на електронну пошту та з використанням мобільного додатку «Viber» на телефон абонента - НОМЕР_1 , яке було зафіксовано про направлення фотокопій № 1 від 28 лютого 2020 року.

Також скаржник зазначає про те, що в оскаржуваній постанові колегія суддів суду апеляційної інстанції дослідила докази направлення попередження про звільнення засобами поштового зв`язку «Нова пошта» та дійшла до висновку, що вказаний доказ не є належним у цій справі, оскільки приватне направлення будь-якої кореспонденції приватною особою, навіть працівником міжрегіонального управління, не може бути розцінене як належне попередження позивача про наступне звільнення. З огляду на вказане, дійшла висновку, що у такий спосіб позивачку не було належним чином повідомлено про майбутнє звільнення.

З такими висновками скаржник не погоджується, посилаючись на те, що матеріалами справи підтверджено, що направлення попередження засобами поштового зв`язку «Нова пошта» на адресу позивачки було здійснено ОСОБА_2 .

Вказана особа, на час виникнення спірних правовідносин, обіймала посаду заступника начальника управління персоналу міжрегіонального управління. В силу закріплених посадових обов`язків та виконуваних завдань, направлення попередження здійснювалось ОСОБА_2 не як приватною особою, а як посадовою особою міжрегіонального управління.

Крім того, допитаний у якості свідка ОСОБА_2 підтвердив під присягою, що 28 лютого 2020 року на адресу позивачки він здійснив направлення листа міжрегіонального управління від 27 лютого 2020 року та попередження про звільнення (в 2-х примірниках) від 20 лютого 2020 року, про що свідчить копія експрес-накладної «Нової пошти» № 2134 від 28 лютого 2020 року.

Отже, як зазначає скаржник, в силу положень частини 2 статті 77 КАС України, вказана обставина є доведеною.

Окрім того, скаржник вказує про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов невірного висновку, що між учасниками справи відсутній спір з приводу того, що позивачку 06 липня 2020 року під особистий підпис посадовими особами міжрегіонального управління попереджено про звільнення із займаної посади.

Наведене попередження про подальше звільнення, яке позивачка підписала власноруч 06 липня 2020 року, не містить ні підпису, ні даних суб`єкта призначення, ні дати його складання. Вказане попередження не може вважатися належним та достовірним доказом повідомлення позивачки про її подальше звільнення.

При цьому, суд першої інстанції залишив цей факт поза увагою, а апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що «у випадку, коли існує декілька повідомлень про заплановане звільнення, які відтерміновані між собою в часі, належним попередженням про звільнення слід вважати останнє повідомлення».

Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 КАС України ОСОБА_1 , Північно-Східне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, третя особа: Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції не скористалися, що відповідно до вказаної статті не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій за наявними в справі матеріалами.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року, а справу направити на новий розгляд.

Позивачка, посилаючись на пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України, вказує про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, що призвело до порушення прав, зокрема сторони позивачки.

Так, скаржниця зазначає, що 23 травня 2024 року о 10:20 год вона здійснила підключення через ВКЗ для прийняття участі в судовому засіданні, а її представник з`явився до Одеського окружного адміністративного суду для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Однак, розгляд справи не розпочався у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги на території м. Харкова. Водночас, суд апеляційної інстанції розпочав розгляд справи у цей же день о 16:10 год, не повідомивши учасників справи, та у зв`язку з неявкою сторін вирішив проводити розгляд справи відповідно до частини другої статті 313 КАС України.

Від Міністерства юстиції України до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач-1 просить касаційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Відповідач - 1 вказує про те, що розгляд справи у Другому апеляційному адміністративному суді відбувся із дотриманням принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу та його повного фіксування технічними засобами, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року закінчено підготовку до розгляду адміністративної справи № 520/10516/2020 та призначено цю справу до розгляду на 16 листопада 2023 року о 09:50 год.

У подальшому, відповідними ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду були задоволенні клопотання позивачки та її представника про проведення судових засідань в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду за участю позивачки та її представника.

У судовому засіданні, яке відбулось 21 грудня 2023 року позивачка була особисто присутня та надавала суду пояснення стосовно поданої нею апеляційної скарги з 11:21 год. до 12:05 год., що підтверджується відповідним протоколом судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку від 21 грудня 2023 року.

У подальшому, під час судових засідань, позивачці та її представнику було надано можливість надати пояснення стосовно доводів апеляційних скарг, поставити питання відповідачам та іншим учасникам процесу, виступити у судових дебатах та у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, у судовому засіданні було оголошено перерву до 23 травня 2024 року, вказане підтверджується протоколом судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку від 28 березня 2024 року.

Тобто, станом на 23 травня 2024 року судом було здійснено дослідження усіх матеріалів справи; позивачка та її представник надали суду пояснення та виступили з промовою у судових дебатах. Отже, апеляційним судом у повній мірі забезпечено право позивачки та її представника взяти участь у судових засіданнях та бути заслуханими.

За таких обставин, посилання позивачки на наявність підстав для скасування судового рішення за пунктом 3 частини 3 статті 353 КАС України є необґрунтованим та безпідставним.

До суду касаційної інстанції від Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач - 2 зазначає про те, що вимоги позивачки, викладені в касаційній скарзі не визнає в повному обсязі.

Обґрунтування означеного відзиву за змістом дублюються з обґрунтуваннями касаційної скарги Міністерства юстиції України, які викладені вище.

Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 КАС України третя особа: Регіональна профспілкова організація Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції не скористалася, що відповідно до вказаної статті не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій за наявними в справі матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Компанієць Анастасії Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року з підстав, визначених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено розгляд даної справи в попередньому судовлому засіданні на 21 травня 2025 року.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, наказом Міністерства юстиції України від 05 квітня 2018 року № 1346/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Наказом Міністерства юстиції України «Про внесення змін до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції» від 14 січня 2020 ркоу № 203/к внесено зміни до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 грудня 2018 року №4787/к.

Згідно вказаних змін, зокрема, посаду заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції - скорочено.

Дорученням в.о. Державного Секретаря Міністерства юстиції України від 20 лютого 2020 року № 172/13/48-20 начальнику Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції доручено ознайомити заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту (позивачку), з попередженням про звільнення під особистий підпис. До вказаного доручення долучено два примірника попередження про звільнення позивачки та вказано про те, що один примірник попередження після ознайомлення - повернути до управління персоналу Міністерства юстиції.

З метою виконання вказаного доручення та у зв`язку з перебуванням позивачки у період з 20 січня 2020 року по 26 лютого 2020 року у відпустці, у подальшому з 27 лютого 2020 року по 03 квітня 2020 року на лікарняному, посадовими особами Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції 27 лютого 2020 року підготовлено лист про доведення інформації до позивачки щодо скорочення зазначеної посади з додатками (2 примірника попередження).

Вказаний лист 28 лютого 2020 року направлений посадовими особами міжрегіонального управління Новою поштою, на підтвердження чого надано до суду копію експрес-накладної № 2134.

03 квітня 2020 року позивачка прибула до міжрегіонального управління для надання листків непрацездатності та одночасно позивачкою була подана заява на творчу відпустку з 06 квітня 2020 року по 05 липня 2020 року.

Посадовими особами міжрегіонального управління запропоновано ознайомитися з попередженням про звільнення з посади, проте позивачка відмовилась, про що 03 квітня 2020 року складено відповідний акт.

15 червня 2020 року позивачка також прибула до міжрегіонального управління та їй посадовими особами міжрегіонального управління було запропоновано ознайомитися з попередженням про звільнення, проте вона відмовилась, що зафіксовано актом від 15 червня 2020 року.

Позивачку 06 липня 2020 року під особистий підпис посадовими особами міжрегіонального управління попереджено про звільнення із займаної посади не раніше ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення з даним попередженням та про припинення державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Під час вручення попередження про звільнення позивачкою викладено заперечення у письмовій формі про незгоду зі звільненням.

При попередженні про наступне звільнення, будь-які вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю позивачці не пропонувалися.

Наказом Міністерства юстиції України «Про звільнення» від 13 липня 2020 року №2220/к позивачку звільнено з займаної посади заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції 14 липня 2020 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби.

Незгода із вказаним наказом про звільнення зумовила звернення позивачки до суду з цим адміністративним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VІIІ «Про державну службу» (далі -Закон №889-VIІІ) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частини другої та третьої статті 5 Закону №889-VIІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом, а дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби встановлено статтею 83 Закону №889-VIІІ, а пунктом 4 частини першої цієї статті визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Приписами частини першої статті 87 Закону №889-VIІІ визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

За змістом частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

За правилами частин першої, другої, четвертої статті 9-1 Закону №889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця із використанням засобів телекомунікаційного зв`язку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1042 (далі - Порядок №1042)

Згідно з пунктами 2 і 3 Порядку №1042 інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Вимоги до форми і змісту протоколу визначені пунктом 4 Порядку №1042.

ІV. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог поданих касаційних скарг, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

У вимірі заявлених позовних вимог і підстав касаційного оскарження слід зауважити, що спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивачки з посади державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Межами цього касаційного перегляду справи є дві ключові підстави: 1) з`ясування питання: чи було дотримано відповідачем процедури звільнення позивачки, зокрема, чи дотримано відповідачем передбачений частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» 30-денний строк з моменту попередження позивачки про наступне звільнення до моменту звільнення; чи було судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми матеріального права, зокрема, частину першу та четверту статті 9-1, частину третю статті 87 Закону №889-VIII та пункт 3 Порядку №1042; 2) чи було порушено норми процесуального права, що виявилося в розгляді судом апеляційної інстанції цієї справи за відсутності будь-якого учасника справи та неповідомлення учасників справи належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Надаючи оцінку доводам скаржників, колегія суддів керується таким.

Так, у цій справі Верховний Суд постановою від 16 березня 2023 року, скасовуючи рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зауважив про передчасність висновку судів попередніх інстанцій про те, що попередження про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» повинно бути складено лише у письмовій формі та ознайомлено з таким попередженням не пізніше 30 календарних днів під особистий підпис, а в якості належного доказу є попередження про звільнення, яке містить особистий підпис позивачки про ознайомлення з таким лише 06 липня 2020 року.

Також Верховний Суд, з огляду на приписи статті 9-1 Закону України «Про державну службу», зауважив про помилковість висновку судів попередніх інстанцій, що докази ознайомлення позивачки з попередженням про звільнення засобами телефонного зв`язку, засобами електронного зв`язку та шляхом використання мобільного додатку «Viber» не можуть вважатися належним повідомленням позивачки.

Ураховуючи наведені висновки Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач неодноразово та з використанням різних способів (за допомогою поштового зв`язку, мессенджер «Viber», шляхом складення актів про відмову від підпису) намагався попередити позивачку про заплановане звільнення в силу того, що позивачка в період 20 січня 2020 року - 26 лютого 2020 року знаходилася у відпустці, у період 27 лютого 2020 року - 03 квітня 2020 року перебувала у стані тимчасової непрацездатності (на лікарняному), в подальшому знаходилася до 06 липня 2020 року у творчій відпустці.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 лютого 2020 року Управлінням на ім`я позивачки складено лист №22/5.1/1-146-Рм-20 стосовно скорочення посади заступника начальника з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Вказаний лист 28 лютого 2020 року направлений засобами поштового зв`язку "Нова пошта" ОСОБА_2 , що вказано у графі "відправник", водночас у графі "тип відправлення", "опис" зазначено: "лист з 2 попередженнями". Крім того, із фіскального чеку № вбачається, що відповідно до графи "платник" відправку зазначеної кореспонденції також оплачено приватною особою - ОСОБА_2 , що вказано і у експрес-накладній №2134.

Водночас, приватне направлення будь-якої кореспонденції приватною особою, навіть працівником Управління, не може бути розцінено як належне попередження позивачки про наступне звільнення, внаслідок чого суд апеляційної інстанції зазначив, що у такий спосіб позивачку не було належним чином повідомлено про майбутнє звільнення.

Також суди встановили, що посадовими особами міжрегіонального управління неодноразово вчинялися різноманітні дії з метою ознайомлення позивачки з попередженням про звільнення, зокрема, засобами телефонного зв`язку, засобами електронного зв`язку та шляхом використання мобільного додатку "Viber".

Так, 28 лютого 2020 року працівниками Управління, а саме: начальником управління персоналу Управління - Самотієвич С., заступником начальника управління персоналу Управління - ОСОБА_2, головним спеціалістом відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Управління був складений Протокол про направлення фотокопій складеного Міністерством юстиції України від 20 лютого 2020 року попередження про майбутнє звільнення заявника із використанням мобільного додатку "Viber" на номер телефону абонента - НОМЕР_1 та на електронну пошту - ІНФОРМАЦІЯ_1

Окрім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що відомості про особисті контакти ОСОБА_1 , а саме: контактний номер телефону - НОМЕР_1 та електронна пошта - ІНФОРМАЦІЯ_1 . наявні в особовій справі позивачки, зокрема, у заяві позивачки від 22 лютого 2018 року, що була подана у межах конкурсу на заняття посади, указана електронна пошта - ІНФОРМАЦІЯ_1.; у складеній відносно позивачки особовій картці працівника указаний контактний номер мобільного телефону - НОМЕР_1 ; контактний номер мобільного телефону НОМЕР_1 указаний і в складеній відносно позивачки особовій картці державного службовця та у заяві про призначення на посаду від 04 квітня 2018 року.

Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Як наслідок висновується, що працівник підлягає звільненню не раніше ніж через 30 календарних днів з моменту ознайомлення з цим попередженням.

Верховним Судом у постановах від 09 серпня 2022 року у справі №380/876/21 та від 22 грудня 2022 року у справі №160/8601/20 зроблено висновок, що вибір одного із зазначених у статті 9-1 Закону України «Про державну службу» способів доведення інформації не тягне за собою обов`язку одночасного використання іншого. Разом з цим, і не забороняє використати усі можливі.

З підстав наведеного, а також, ураховуючи, що державна служба здійснюється з дотриманням, з-поміж інших, принципу стабільності, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що у випадку, коли існує декілька повідомлень про заплановане звільнення, які відтерміновані між собою в часі, належним попередженням про звільнення слід вважати останнє повідомлення.

У особи внаслідок прийняття та доведення під підпис нового попередження про звільнення з займаної посади не раніше ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням виникає законне право на передбачуване звільнення в межах строку, визначеного в повідомленні. При цьому попередні повідомлення є нереалізованими.

Твердження Міністерства юстиції України в касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов невірного висновку, що між учасниками справи відсутній спір з приводу того, що позивачку 06 липня 2020 року під особистий підпис посадовими особами міжрегіонального управління попереджено про звільнення із займаної посади, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 липня 2020 року позивачкою особисто було підписано попередження про звільнення з займаної посади.

Зазначене також підтверджено Північно-Східним міжрегіонльним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданому до суду апеляційної інстанції (т. 15 а.с. 32).

Також встановлено, що між учасниками справм є спір з приводу того, чи була позивачка фактично присутньою в управлінні 03 квітня 2020 року та 15 червня 2020 року та чи відмовилась від отримання попередження, позаяк показання позивачки та свідків - посадових осіб відповідача відрізняються, натомість, між учасниками справи відсутній спір з приводу того, що позивачку 06 липня 2020 року під особистий підпис посадовими особами міжрегіонального управління попереджено про звільнення із займаної посади не раніше ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення з даним попередженням та про припинення державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Верховний Суд нагадує, що не має повноважень вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина друга статті 341 КАС України), водночас не вбачає підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, зокрема, встановлених КАС України правил оцінки доказів.

Колегія суддів відхиляє такі доводи Міністерства юстиції України, оскільки суди надали оцінку згаданому попередженню від 06 липня 2020 року. Незгода з наданою судом оцінкою тому чи іншому доказу не утворює підстав для касаційного оскарження.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що доводи відповідача-1 не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо порушення останнім положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які вимагають від суб`єкта призначення або керівника державної служби попередити державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Посилання Міністерства юстиції України на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 09 серпня 2022 року у справі № 380/876/21, від 22 грудня 2022 року у справі № 160/8601/20, від 26 вересня 2023 року у справі № 640/9954/20, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать наведеним правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, адже суди належно дослідили правильність застосування положень статті 9-1 Закону України «Про державну службу». Інші висновки, викладені в згаданих постановах, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 , що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, що призвело до порушення прав, зокрема сторони позивачки, колегія суддів зазначає таке.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року закінчено підготовку до розгляду адміністративної справи № 520/10516/2020 та призначено цю справу до розгляду на 16 листопада 2023 року о 09:50 год.

У подальшому, відповідними ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду були задоволенні клопотання позивачки та її представника про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю позивачки та її представника.

У судовому засіданні, яке відбулось 21 грудня 2023 року, позивачка була особисто присутня та надавала суду пояснення стосовно поданої нею апеляційної скарги з 11:21 год. до 12:05 год., що підтверджується відповідним протоколом судового засідання в режимі відеоконференції від 21 грудня 2023 року.

В судовому засіданні 01 лютого 2023 року оголошено перерву у зв`язку з технічними проблемами відеоконференцзв`язку з Одеським окружним адміністративним судом, в якому мала брати участь в режимі відеоконференції представник позивачки - Коломієць А.В.

У судовому засіданні, яке відбулось 28 березня 2024 року, позивачці та її представнику (приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції) було надано можливість надати пояснення стосовно доводів апеляційних скарг, поставити питання відповідачам та іншим учасникам процесу, виступити у судових дебатах та у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у судовому засіданні було оголошено перерву до 23 травня 2024 року.

Тобто, станом на 23 травня 2024 року (дата винесення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови) судом було здійснено дослідження усіх матеріалів справи; позивачка та її представник надали суду пояснення та виступили з промовою у судових дебатах. Отже, апеляційним судом у повній мірі забезпечено право позивачки та її представника взяти участь у судових засіданнях та бути заслуханими.

Водночас, в матеріалах справи наявна заява позивачки, яка надійшла до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електрониий суд» 23 травня 2024 року, в якій вона просить у зв`язку з воєнними ризиками, постійними тривогами, що ускладнюють розгляд справи, розглянути цю справу в письмовому провадженні.

За таких обставин, посилання позивачки на наявність підстав для скасування судового рішення за пунктом 3 частини 3 статті 353 КАС України є необґрунтованим та безпідставним.

На підставі вищенаведеного Суд резюмує, що рішення судів першої та апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Понад те, до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тож ураховуючи приписи статті 350 КАС України касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

V. Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного оскарження судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Міністерства юстиції України, адвоката Компанієць Анастасії Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.Е. Мацедонська

Судді М.В. Білак

Ж.М. Мельник-Томенко