Справа № 473/2553/25
Суддя: Лузан Л. В.
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/2553/25
РІШЕННЯ

іменем України

"22" травня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судових засідань Гоженко В.О., представника позивача Кондратенка Р.М., відповідача ОСОБА_1 о., представника відповідача адвоката Вишневського А.А., перекладача Ісмаілова Ш.А.о., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області адміністративну справу за позовом Миколаївського сектора Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення видворення,

ВСТАНОВИВ

в травні 2025 року Миколаївський сектор Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення видворення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 травня 2024 року співробітниками Управління міграційної поліції ГУНП в Миколаївській області було виявлено громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме не мав дійсного паспортного документа, а також документів, які б надавали йому право законного перебування на території України. При цьому будь-яких дій для легалізації факту свого перебування в Україні не вживав.

У зв`язку з встановленими обставинами 24 травня 2024 року співробітники Миколаївського сектора УДМС України в Миколаївській області склали стосовно відповідача протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст.203 КУпАП та винесли постанову про накладення адміністративного стягнення в вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Також 24 травня 2024 року Миколаївський сектор УДМС України в Миколаївській області прийняв відносно відповідача рішення про примусове видворення з України.

21 червня 2024 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області ухвалив рішення (яке залишив без змін П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 липня 2024 року) про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі України на строк, необхідний для проведення примусового видворення, але не більше шести місяців з часу фактичного затримання.

На виконання вказаного рішення відповідач був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС».

В подальшому, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2024 року вказаний строк затримання відповідача був продовжений на шість місяців (згідно постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду 12 грудня 2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін).

Оскільки з боку відповідача відсутня співпраця під час процедури його ідентифікації та видворення, що унеможливлює здійснення процедури примусового видворення іноземця, Миколаївський сектор Управління ДМС України в Миколаївській області, враховуючи неотримання позивачем необхідної інформації та документів для видворення, просив продовжити строк затримання відповідача для забезпечення примусового видворення на шість місяців.

21 травня 2025 року представник відповідача адвокат Вишневський А.А. надав суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в зв`язку з відсутністю передбачених законом підстав для продовження затримання ОСОБА_1 о., оскільки останній є ідентифікованим, його особа встановлена, а матеріали справи не містять доказів, що відповідач ухилявся від проведення процедури ідентифікації.

В судовому засіданні представник позивача Кондратенко Р.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 о. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив звільнити його з місця утримання. При цьому відповідач вказував, що бажає самостійно вирішувати питання щодо отримання документів, необхідних для залишення території України, оскільки за весь час його затримання працівниками міграційної служби не здійснено жодних ефективних заходів щодо забезпечення його видворення.

Представник відповідача адвокат Вишневський А.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 24 травня 2024 року співробітниками Управління міграційної поліції ГУНП в Миколаївській області був доставлений до приміщення Миколаївського сектора УДМС у Миколаївській області громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 о.

Проведеною Миколаївським сектором УДМС у Миколаївській області перевіркою встановлено, що відповідач прибув на територію України 10 серпня 2005 року через КПП «Новоазовськ» з приватною метою. Рішенням УМВС України в Миколаївській області від 08 серпня 2011 року скасовано рішення УМВС України в Миколаївській області від 30 грудня 2005 року про набуття відповідачем громадянства України, оскільки рішення було прийнято на підставі поданих відповідачем завідомо неправдивих відомостей. На підставі вказаного рішення 22 грудня 2016 року у відповідача був вилучений паспорт громадянина України та знищений у передбаченому законом порядку.

Відповідно до даних інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "Аркан" інформація стосовно вказаної особи відсутня.

Разом з тим, відповідач дозволу на імміграцію в Україну не оформляв, для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів не звертався, будь-яких інших дій щодо легалізації свого становища в Україні не вживав.

У зв`язку з встановленими обставинами 24 травня 2024 року співробітники Миколаївського сектора УДМС України в Миколаївській області склали стосовно відповідача протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст.203КУпАП та винесли постанову про накладення адміністративного стягнення в вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Також 24 травня 2024 року Миколаївський сектор УДМС України в Миколаївській області прийняв відносно відповідача рішення про примусове видворення з України.

Згідно рішення Миколаївського сектора УДМС України в Миколаївській області від 24 травня 2024 року відповідач був поміщений до ДУ «Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС України» (направлені відповідні повідомлення до посольства Азербайджанської Республіки).

21 червня 2024 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області ухвалив рішення (яке залишив без змін П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 липня 2024 року) про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі України на строк, необхідний для проведення примусового видворення, але не більше шести місяців з часу фактичного затримання.

В подальшому, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2024 року вказаний строк затримання відповідача був продовжений на шість місяців (згідно постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду 12 грудня 2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін).

Строк затримання відповідача спливає 24 травня 2025 року.

Згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» та у справі «Дугуз проти Греції» вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Відповідно до ч.4 ст.30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Розділ VІ Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150, детально описує комплекс заходів, які вживаються компетентними органами щодо ідентифікації та документування іноземців, зокрема: у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу); у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС. У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Частиною 11 ст.289 КАС України зазначено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.12 ст.289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно ч.13 ст.289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

При цьому, наявність хоча б однієї з них надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 січня 2019 року у справі №743/1240/17 та від 28 серпня 2019 року у справі № 743/1263/17.

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців, як зазначено вище, встановлено розділом VI Інструкції, пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

Після здійснення дій щодо ідентифікації та документування відповідний орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо видворення іноземця до країни походження або третьої країни в порядку, визначеному розділом VIІІ інструкції.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця чи особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та (або) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.

З наведеного слідує, що інформація щодо іноземця чи особи без громадянства та документи, які необхідні для забезпечення його примусового видворення мають бути надані саме з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем здійснювалися заходи щодо перевірки наданої відповідачем інформації щодо своєї особи. За результатами опрацювання усіх запитів позивача та наданих документів Посольство Республіки Азербайджан в Україні надало відповідь, що ОСОБА_1 не належить до громадянства Азербайджану, наданий відповідачем паспорт (в копії) на його ім`я, як громадянина Азербайджану, за наявними даними видавався зовсім на іншу особу. Також Генеральним консульством Турецької Республіки в м. Одеса надано відповідь (на відповідні запити), що відповідач не належить до громадянства Туреччини.

Після ухвалення Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області рішення від 20 листопада 2024 року про продовження строку затримання відповідача з метою визначення громадянської належності відповідача позивачем знайдено та проведено бесіду з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до родини якого, як вказував відповідач, він належить. За повідомленням ОСОБА_2 , останній не перебуває в родинних стосунках з відповідачем, за фотознімком, наданим представником позивача, ОСОБА_2 о. відповідача не впізнав. Крім цього, позивачем було ініційовано звернення до правоохоронних органів з метою встановлення осіб, які можуть володіти інформацією щодо особи відповідача, в тому числі за останнім відомим місцем проживання відповідача ( АДРЕСА_1 ). В ході опрацювання наданих позивачем запитів, будь-якої інформації, яка б сприяла встановленню або підтвердженню особи відповідача не встановлено. Також представником позивача були проведені бесіди з відповідачем, в ході яких останній наполягав на своєму громадянстві Азербайджанської Республіки. На зазначених раніше анкетних даних наполягав відповідач також у судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене, відсутня можливість забезпечити примусове видворення відповідача.

Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року по справі №585/2811/19 зазначив, що «Затримання особи-відповідача не зважаючи на серйозність заходу, з огляду на встановлені судами фактичні обставини, є цілком виправданими та належними, тому як в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України. Затримання до закінчення проведення процедури видворення, в тому числі для належної ідентифікації особи, відповідає національному законодавству, воно є також необхідним за конкретних обставин».

Отже, враховуючи відсутність з боку відповідача необхідної співпраці, а також (незважаючи на зусилля позивача) інформації та документів, необхідних для його ідентифікації та видворення, суд вважає, що строк затримання відповідача слід продовжити.

Разом з тим, суд вважає, що представником позивача не доведено наявність обставин, які є досить значними для продовження строку затримання відповідача строком на шість місяців.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 289 КАС України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги Миколаївського сектору Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення задовольнити частково.

Продовжити строк затримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення, але не більше, ніж на три місяці, тобто до 24 серпня 2025 року.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Лузан