Справа № 440/3353/25
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 20 травня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/3353/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яка полягає у не проведенні виплати Позивачу ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 02.03.2023 по 27.02.2025;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 02.03.2023 по 27.02.2025, з урахуванням норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, що регулюється редакцією статті 117 КЗпП України за шість місяців та постанови Верховного Суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення Позивача в сумі 187066,26 грн (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят шість гривень двадцять шість копійок).

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №440/14498/23, 27.02.2025 була проведена виплата грошових коштів у сумі 47174,36. Так, як відповідачем при звільненні позивача зі служби 01.03.2032 не було проведено повного розрахунку, то відповідно позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу за період з 02.03.2023 по 27.02.2025.

Ухвалою суду від 19.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

24.03.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, свою позицію мотивував тим, що в рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №440/14498/23 не було визначено розмір відшкодування за час затримки, тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу коштів за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП. Крім того, звертає увагу на те, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, але не більше ніж за шість місяців. Отже. суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу з наказу «По особовому складу» Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 01.03.2023 № 108о/с ОСОБА_1 (далі Позивач) звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з посади слідчого відділу розслідування злочинів скоєних проти особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області 01.03.2023 з спеціальним званням майор поліції .

Відповідачем при звільненні Позивача зі служби в поліції 01.03.2023 не було проведено повний розрахунок, а саме, не проведено розрахунок за невикористані календарні дні оплачуваних відпусток.

Для відновлення порушеного Відповідачем права та законних інтересів Позивач з вищевказаного приводу звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі № 440/14498/23 яке набрало законної сили 02.07.2024 - визнано протиправною бездіяльність Відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті Позивачу при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані 13 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (24 роки) за 2021 рік; 30 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік та 15 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (25 роки) за 2022 рік; - зобов`язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за невикористані 13 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (24 роки) за 2021 рік; 30 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік та 15 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (25 роки) за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення Позивача із служби в поліції.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2024 у справі 440/14498/23 яка набрало законної сили 02.07.2024 апеляційну скаргу залишено без задоволення; рішення суду залишено без змін.

Відповідно до витягу з карткового рахунку відкритого Позивачем у банківській установі Відповідачем 27.02.2025 виконано Рішення суду, в ході чого здійснено зарахування грошових коштів в сумі 47174,36 грн.

Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Переданим на розгляд суду у цій справі питанням є наявність чи відсутність підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі несвоєчасної виплати військовослужбовцю при звільненні з військової служби усіх належних сум.

Суд враховує, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу належного грошового забезпечення за період з 02.03.2023 по 27.02.2025

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з яким під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У своїй судовій практиці Верховний Суд послідовно дотримується підходу, відповідно до якого у ситуації, коли спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням військової служби і грошового забезпечення військовослужбовців, не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату грошового забезпечення при звільненні з військової служби, то застосовуються положення загального трудового законодавства (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, від 17.05.2023 у справі №240/10575/22).

Отож приписи статей 116, 117 КЗпП України застосовні до спірних відносин.

За обставин справи, що розглядається, позивач звільнений з військової служби та виключений з усіх видів забезпечення 01.03.2023, тоді як виплата недотриманих коштів фактично відбулася 27.02.2025.

Таким чином, у спірних відносинах має місце затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , наслідком чого є стягнення на користь позивача середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП.

При цьому, спірні відносини виникли після внесення змін до статті 117 КЗпП України Законом України від 01.07.2022 №2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності з 19.07.2022.

За висновком судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 (пункти 65-67) з прийняттям Закону №2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважала неможливим застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, до правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №2352-IX.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отож на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 (з наступного дня після звільнення) по 02.09.2024, тобто за шість місяців, що становить 183 дні.

Довідкою Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 05.03.2025 №43/41-2025 повідомлено, що середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 на дату звільнення становило 1022,22 грн.

Як наслідок, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить стягнути на користь позивача, становитиме 187066,26 грн (1022,22 грн х 183 дні).

Підстав для зменшення розміру середнього заробітку (зокрема, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц) немає, оскільки спірні відносини виникли після набрання чинності Законом №2352-IX.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує, що особою, відповідальною за фактичну виплату позивачу недоотриманого грошового забезпечення є Головне управління Національної поліції у Полтавській області.

А тому, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 по 02.09.2023, стягнувши з Головного управління Національної поліції у Полтавській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 187066,26 грн.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Враховуючи те, позов підлягає задоволенню, судовий збір належить стягнути у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Полтавській області.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1 - 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави .

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката .

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до поданих до суду документів ОСОБА_1 , понесені витрати на професійну правничу допомогу становлять 8000,00 грн.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 23.08.2023 року, попередній розрахунок судових витрат від 13.03.2025, акт прийому-передачі наданих юридичних послуг від 13.03.2025, розрахунок суми гонорару за надані юридичні послуги від 13.03.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ПТ №4000, ордер про надання правничої допомоги серії ВІ №1160028, квитанцію від 13.03.2025 на суму 8000,00 грн.

Однак суд зазначає, що позивачем не було подано платіжної інструкції про зарахування грошових коштів на рахунок адвоката.

Виходячи з цього суду прийшов до висновку про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Юліана Матвійчука, 83, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 по 27.02.2025.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 187066 грн (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят шість) гривень 26 (двадцять шість) копійок.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Юліана Матвійчука, 83, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211(одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Відмовити у стягненні з Головного управління Національної поліції в Полтавській області витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.О. Чеснокова