Справа № 500/4051/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4051/24 пров. № А/857/25309/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у м. Тернополі суддею Осташем А. В.) в адміністративній справі № 500/4051/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми "Ф" № 0-1918 від 22.05.2019, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік на суму 29 795,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником 281/2000 частки нежитлової нерухомості, а саме: механічної майстерні площею 501,1 кв. м та зерноскладу площею 432,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Розмір частки позивача у праві спільної власності становить 131,15 кв. м. Оскаржене податкове повідомлення-рішення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки контролюючий орган здійснив нарахування податку з об`єкта нежитлової нерухомості площею 800,31 кв. м, що в свою чергу не відповідає дійсності.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Тернопільській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в свою чергу є підставою для скасування такого судового рішення. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що контролюючий орган при розрахунку податку використовує визначені Податковим кодексом України джерела податкової інформації про об`єкти оподаткування податком на майно, а тому діє виключно у спосіб та в межах повноважень, наданих законодавством.

Зазначає, що відповідно до інформаційних систем ДПС України позивач з 27.07.2012 є власником 719/2000 частини нежитлової будівлі площею 2226,25 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказує на те, що в АІС «Податковий блок» міститься чітка інформація щодо дати отримання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення 30.06.2019. Вказана інформація була сформована на основі корінця поштового відправлення податкового повідомлення-рішення № 0-1915 від 22.05.2019. При цьому, платник жодним чином не довів правдивість своєї позиції щодо «неотримання» вказаного податкового повідомлення-рішення, не вказує джерело набуття інформації щодо наявного податкового зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, а також коли саме йому стала відома така інформація.

Позивач подав відзив на вказану апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної інстанції є безпідставними та висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що про існування податкового зобов`язання що є предметом спору та його розмір позивач справді дізнався лише із відповіді на адвокатський запит від 10.06.2024. А інформація про вручення податкового повідомлення-рішення взята з АІС «Податковий блок» за відсутності відповідної квитанції про відправку та повідомлення про вручення поштового відправлення, не тільки не дає жодних підстав стверджувати, що Позивач одержав податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-1915 від 22.05.2019, а й взагалі, що таке ППР направлялося ОСОБА_1 . Стосовно корінця податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-1915 від 22.05.2019, на якому нібито зазначено дату отримання даного ППР, а саме 30.06.2019 зазначає, що цей доказ також не може свідчити про одержання ОСОБА_1 оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, особливо враховуючи ту обставину, що позивач не проживає за адресою, вказаною у ППР № 0-1915 ( АДРЕСА_2 ) від 1998 року, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради № Ф-03-25677 від 27.06.2023, та просто фізично не міг одержати оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 належить нежитлова нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: механічна майстерня площею 501,1 кв. м та зерносклад площею 432,4 кв. м. Форма власності приватна, розмір частки 281/2000.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.07.2012 позивач був власником 719/2000 частини нежитлової будівлі площею 2226,25 кв. м та розмір частки у праві спільної власності складає - 800,31 кв. м. Складовими частинами зазначеного об`єкту нерухомості були механічна майстерня А, склад пектуса Б, зерносклад В, піднавіс Г, будинок ОЗК під літ. Д.

19.07.2018 актом обстеження за участю експерта встановлено, що склад пектуса Б, піднавіс Г, будинок ОЗК під літ. Д знесені.

Головне управління ДФС у Тернопільській області 22.05.2019 прийняло податкове повідомлення-рішення № 0-1918, яким визначило суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 29 795,87 грн за податковий період 2018 рік.

Не погодившись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах контролюючим органом безпідставно включено до бази оподаткування не існуючі об`єкти нерухомості, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі ПК України, в редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 265.1.1. пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається, в тому числі з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України встановлено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

У пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

За приписами пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

За положеннями підпункту 266.7.4 пункту 266.7 статті 266 ПК України органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що контролюючий орган здійснює розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі інформації про перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних осіб, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, інформація, необхідна для розрахунку та справляння податку систематично надходить до органів державної податкової служби від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно й органів, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.07.2012 ОСОБА_1 був власником 719/2000 частини нежитлової будівлі площею 2226,25 кв. м. та розмір частки у праві спільної власності складає - 800,31 кв. м. Складовими частинами зазначеного об`єкту нерухомості були механічна майстерня А, склад пектуса Б, зерносклад В, піднавіс Г, будинок ОЗК під літ. Д.

19.07.2018 актом обстеження за участю експерта встановлено, що склад пектуса Б, піднавіс Г, будинок ОЗК під літ. Д знесені.

Приписами статті 349 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відомості щодо знесення частини будівель внесено до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вилучено неіснуючі об`єкти нерухомості.

Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, позивачу належить 281/2000 частки нерухомого майна, а саме: механічна майстерня, загальною площею 501,1 кв. м., та зерносклад, загальною площею 432,4 кв. м.

Отже, на час винесення відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення, позивач був власником 281/2000 частки нерухомого майна, загальна площа якого 933,5 кв. м, що становить 131,15 кв. м.

Разом з тим, податковий орган при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення невірно розраховував податкове зобов`язання позивача визначивши неналежну позивачу частку нежитлової будівлі - 800,31 кв. м. із загальної площі 2226,25 кв. м.

Також суд звертає увагу, що у рішеннях Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2023, у справі № 500/3836/22, рішеннях Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.10.2023 у справі № 560/11413/23, від 19.01.2024 у справі №560/10888/23 встановлено обставину того, що як позивач, так і гр. ОСОБА_2 не є власниками 800,31 кв. м., а володіють 131,15 м. кв.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що визначена в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні сума грошового зобов`язання є неправильною.

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

В аспекті цього суд відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України враховує позицію Верховного Суду щодо застосування норм права, відповідно до якої «спірне податкове повідомлення-рішення фіскального органу підлягає скасуванню не через відсутність у платника вказаного податкового обов`язку, а через висновок про неправильний розрахунок відповідачем суми податкового зобов`язання (див. для прикладу постанови від 06 лютого 2018 р. у справі № 826/15139/16, від 17 квітня 2018 р. у справі № 2а-10031/12/2670).

Такий підхід узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Враховуючи те, що зроблений контролюючим органом розрахунок податкового зобов`язання позивача є неправильним, податкове повідомлення-рішення форми "Ф" № 0-1918 від 22.05.2019 підлягає скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги доводи податкового органу стосовно того, що позивач дізнався про порушення своїх прав ще 30.06.2019, тобто з дати отримання податкового повідомлення-рішення, оскільки таке твердження відповідача не підтверджене належними та допустимими доказами щодо направлення та отриманням оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивачем у 2019 році. Крім того, судом встановлено, що надіслання податкового повідомлення-рішення здійснювалося не за адресою місця реєстрації позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення - рішення форми "Ф" № 0-1918 від 22.05.2019 є протиправним та підлягає скасуванню.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року в адміністративній справі № 500/4051/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин