Справа № 320/62638/24
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м.Київ справа №320/62638/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про відмову у перерахунку Позивачу ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

2.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві зарахувати до стажу ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, стаж роботи безпосередньо на посаді судді - 32 роки 6 місяців 6 днів; стаж роботи стажером Московського районного народного суду м. Києва - 10 місяців 20 днів; період проходження служби в Радянській армії - 2 роки 17 днів; та половину строку навчання на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка - 2 роки 6 місяців.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві з урахуванням повних 37 років 11 місяців 13 днів стажу на посаді судді провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 як судді у відставці з моменту отримання права на його призначення, виходячи із розміру 84 (вісімдесят чотири) відсотка суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та проводити у такому розмірі відповідні нарахування і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням фактично виплачених сум на момент ухвалення рішення по суті спору).

Станом на 21.05.2025 року від відповідача відзиву не надходило. Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши обставини справи судом було встановлено наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_1 (орган видачі - 8024, дата оформлення - 18.06.2018).

Відповідно до військового квитка НОМЕР_4 від 13.05.1969 Позивач у період з 16.05.1969 по 02.06.1971 проходив військову службу у Радянській армії (2 роки 17 днів).

Відповідно до диплому серії НОМЕР_2 від 17.06.1981 (реєстраційний № 145), Позивач із 31.07.1976 по 31.07.1981 навчався на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка за спеціальністю Правознавство, з присвоєнням кваліфікації юриста (4 роки 10 місяців 61 день, з яких 50% терміну навчання становить - 2 роки 6 місяців, тобто трудовий стаж, який зараховується для обчислення пенсії).

У період з 03.08.1981 по 21.06.1982 Позивача було зараховано стажером Московського районного народного суду м. Києва, згідно наказу № 61/6-А від 31.07.1981 (стаж 10 місяців 20 днів).

У період з 21.06.1982 по 31.03.2008 Позивач був призначеним та працював на посадах: народного судді Московського районного народного суду м. Києва; виконуючим обов`язки заступника голови Московського районного народного суду м. Києва; виконуючим обов`язки голови Московського районного народного суду м. Києва; головою Московського районного народного суду м. Києва; Головою Московського районного суду м. Києва, суддею Голосіївського районного суду м. Києва (згідно записів у трудовій книжці №№ 20-38).

Згідно Постанови ВР України від 20.03.2008 № 237-УІ, Позивача 31.03.2008 було звільнено з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України для подальшої роботи суддею безстроково у Київському апеляційному адміністративному суді, куди, відповідно, його було зараховано 01.04.2008, де він працював до 26.12.2014 (запис у трудовій книжці № 35).

Згідно Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 25.12.2014 № 59-VIII, Позивача звільнено із посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв`язку із поданням заяви про звільнення у відставку.

26.12.2014 позивач відрахований із штату Київського апеляційного адміністративного суду на підставі Наказу В.о. голови суду від 26.12.2014 № 611-к.

Так, згідно з розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж роботи Позивача у період з 21.06.1982 по 26.12.2014 становить 32 роки 6 місяців 6 днів, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Однак, при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не зараховано 5 років 5 місяців і 12 днів, а саме:

1) проходження військової служби у Радянській армії у період з 16.05.1969 по 02.06.1971 (відповідно до військового квитка НОМЕР_4 від 13.05.1969 та запису у трудовій книжці №7) - стаж 2 роки 17 днів.

2) навчання на денній формі у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка за спеціальністю Правознавство, з присвоєнням кваліфікації юриста у період з 31.07.1976 по 31.07.1981 - стаж 5 років 1 день, де 50%, які мають бути зараховані при розрахунку, становить - 2 роки 6 місяців (запис у трудовій книжці № 17, 18);

3) зарахування стажером Московського районного народного суду м. Києва, згідно наказу № 61/6-А від 31.07.1981 у період з 03.08.1981 по 21.06.1982 - стаж 10 місяців 20 днів (запис у трудовій книжці № 19).

26.01.2021 Позивач звернувся до Відповідача із заявою про призначення йому як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання на підставі положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статут суддів» (далі - Закон України № 1402-VIII), відповідно до яких щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді; за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Копія заяви у Позивача відсутня, оригінал знаходиться у Відповідача.

Однак, Позивачу було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 74% суддівської винагороди з урахуванням лише стажу роботи Позивача безпосередньо на посаді судді, а саме - 32 роки 6 місяців 6 днів, замість загального стажу Позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, визначеного рішенням Вищої ради У період з 21.06.1982 по 31.03.2008 Позивач був призначеним та працював на посадах: народного судді Московського районного народного суду м. Києва; виконуючим обов`язки заступника голови Московського районного народного суду м. Києва; виконуючим обов`язки голови Московського районного народного суду м. Києва; головою Московського районного народного суду м. Києва; Головою Московського районного суду м. Києва, суддею Голосіївського районного суду м. Києва (згідно записів у трудовій книжці №№ 20-38).

Згідно Постанови ВР України від 20.03.2008 № 237-УІ, Позивача 31.03.2008 було звільнено з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України для подальшої роботи суддею безстроково у Київському апеляційному адміністративному суді, куди, відповідно, його було зараховано 01.04.2008, де він працював до 26.12.2014 (запис у трудовій книжці № 35).

Згідно Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 25.12.2014 № 59-VIII, Позивача звільнено із посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв`язку із поданням заяви про звільнення у відставку.

26.12.2014 позивач відрахований із штату Київського апеляційного адміністративного суду на підставі Наказу В.о. голови суду від 26.12.2014 № 611-к.

Так, згідно з розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж роботи Позивача у період з 21.06.1982 по 26.12.2014 становить 32 роки 6 місяців 6 днів, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Однак, при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не зараховано 5 років 5 місяців і 12 днів, а саме:

проходження військової служби у Радянській армії у період з 16.05.1969 по 02.06.1971 (відповідно до військового квитка НОМЕР_4 від 13.05.1969 та запису у трудовій книжці №7) - стаж 2 роки 17 днів.

1) навчання на денній формі у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка за спеціальністю Правознавство, з присвоєнням кваліфікації юриста у період з 31.07.1976 по 31.07.1981 - стаж 5 років 1 день, де 50%, які мають бути зараховані при розрахунку, становить - 2 роки 6 місяців (запис у трудовій книжці № 17, 18);

2) зарахування стажером Московського районного народного суду м. Києва, згідно наказу № 61/6-А від 31.07.1981 у період з 03.08.1981 по 21.06.1982 - стаж 10 місяців 20 днів (запис у трудовій книжці № 19).

26.01.2021 Позивач звернувся до Відповідача із заявою про призначення йому як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання на підставі положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статут суддів» (далі - Закон України № 1402-VIII), відповідно до яких щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді; за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Копія заяви у Позивача відсутня, оригінал знаходиться у Відповідача.

Однак, Позивачу було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 74% суддівської винагороди з урахуванням лише стажу роботи Позивача безпосередньо на посаді судді, а саме - 32 роки 6 місяців 6 днів, замість загального стажу Позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, визначеного рішенням Вищої ради правосуддя, а саме - 37 років 11 місяців 13 днів, наявність якого дає Позивачу право на призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84% суддівської винагороди.

Правова позиція суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013, визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

На думку Конституційного Суду України, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судці та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-УІІІ (далі - Закон №1402-УІІІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), що відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України, згідно з якою незалежність і недоторканість судді гарантуються Конституцією України і законами України.

Згідно з пунктом 2 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-УІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23,25, 36 цього розділу.

Згідно із статтею 142 Закону №1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судці виплачується незалежно віц заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання судцям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Закону №1402-VIII до стажу роботи на посаці судці зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії судців України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Як зазначено у п. 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Крім того, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першою статті 25 Конституційного договору між Верховною Радою України та Президентом України про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування, в Україні на період до прийняття нової Конституції України від 08.06.1995 за №1к/95-ВР Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення.

Відповідно до пункту першого Розділу XV Перехідні положення Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Як зазначено у частині третій статті 106 Конституції України, Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

У статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 за №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (стаття 1 втратила чинність 20.03.2008) зазначено: «Установити, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

На час набрання чинності Законом №2453-УІ (30.07.2010) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (далі - Постанова №865).

Відповідно до абз. 2 п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 за №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (дана постанова втратила чинність 01.12.2012) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (чинного на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232- XII «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Враховуючи наведені норми права та обставини справи, суд вважає, що Відповідачем безпідставно не зараховано до стажу роботи як судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а саме: період проходження служби в Радянській армії з 16.05.1969 по 02.06.1971 (2 роки 17 днів); половину строку навчання на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка у період з 31.07.1976 по 31.07.1981 (2 роки 6 місяців); роботу стажером Московського районного народного суду м. Києва у період з 03.08.1981 по 21.06.1982 (стаж 10 місяців 20 днів), що загалом складає 5 років 5 місяців та 7 днів.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періодів роботи на стажера Московського районного народного суду м. Києва, проходження служби в Радянській армії та половини строку навчання на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи позивача на посаді судді є неправомірним.

До стажу роботи Позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, необхідно зарахувати період роботи стажером Московського районного народного суду м. Києва з 03.08.1981 по

21.06.1982 (10 місяців 20 днів); період проходження служби в Радянській армії з 16.05.1969 по 02.06.1971 (2 роки 17 днів) та половину строку навчання на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка з 31.07.1976 по 31.07.1981 (2 роки 6 місяців), та враховуючи стаж роботи Позивача на посаді судді 32 роки 6 місяців 6 днів. Отже, загальний стаж роботи Позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, складає 37 років 11 місяців 13 днів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі №1-15/2018 (4086/16) (чинне з 18.02.2020) зазначено: Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. 17. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Тобто, за Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі №1-15/2018 (4086/16) (чинне з 18.02.2020) до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів має бути встановлений один підхід.

Нормами права не передбачена можливість обмеження максимальним розміром щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Слід зауважити, що Верховним Судом України неодноразово висловлювалася позиція щодо обрахунку стажу судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання. Зокрема, у постановах у справах №243/4794/17, №522/5168/17, №592/3694/17 Верховний Суд зазначив, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-УІ, було передбачено право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби. Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою рацою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру (також постанови Верховного Суду України від 20.04.2021 у справі № 344/5707/19, від 08.09.2022 у справі № 380/10696/21).

У постановах від 19.06.2018 у справі №243/4458/17, від 13.11.2019 у справі №521/2593/17, від 05.12.2019 у справі №592/2737/17, від 13.02.2020 у справі №592/54,33/17, від 24.03.2020 у справі №559/12/17, від 29.04.2020 у справі № 426/12415/16-а, від 19.08.2021 у справі №369/2234/17, обставини яких є подібними, Верховний Суді дійшов висновку про неправомірність не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі і врахування відповідачем для встановлення (визначення) судді у відставці розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи безпосередньо на посаді судді.

Як зазначено в рішенні Вищої ради правосуддя, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону СРСР від 04.08.1989 № 328-1 «Про статус суддів СРСР», яка була чинною як на час покладення на Позивача виконання обов`язків народного судді, так і на час обрання його на посаду народного судді вперше, народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

Трудовою книжкою підтверджується, що в період з 03.08.1981 по 21.06.1982, що становить 10 місяців 20 днів, Позивач працював на посаді стажера Московського районного народного суду м. Києва, що є стажем (досвідом) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді та є безспірною обставиною.

У пункті 26 постанови від 17.09.2020 у справі № 9901/302/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді; при цьому, при обчисленні стажу, який дає право на відставку, окремо слід застосувати положення ст. 137 зазначеного Закону, положення другої цієї статті як стаж, який зараховується додатково.

Згідно із ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, за приписами ч. 5 ст. 13 Закону України № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи викладене, нормативно та документально підтверджується, що Позивач має повних 37 років 11 місяців 13 днів стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, і виключення Відповідачем із цього стажу більше 5 років стажу є незаконним та необгрунтованим. Таким чином, Позивач має законне право з урахуванням повних 37 років стажу на призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84 відсотків від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді, як визначено ч. З ст. 142 Закону України № 1402-VIII, а не у розмірі 74 відсотків, як визначено Відповідачем.

Не може бути визнано правомірним існування різного тлумачення/застосування поняття «стаж роботи на посаді судді» чи то для цілей визначення права судді на відставку, чи то для цілей визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Виходячи із приписів ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України, вчинення державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції, є підставою для визнання таких дій чи рішень, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними та незаконними.

Жодна правова норма не уповноважує відповідача визначати стаж, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, інакше, ніж це визначено Законом України № 1402-VIII. Визначення стажу судді для призначення щомісячного довічного грошового утримання не регламентується Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому Відповідач не наділений будь-якими дискреційними повноваженнями під час вирішення цього питання і зобов`язаний керуватися нормами Закону України № 1402-VIII та Порядку, які виключають можливість Відповідача діяти на власний розсуд.

Слід зазначити, що питання розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці вирішено у частині третій статті 142 Закону України № 1402-VIII імперативно, а тому це питання не відноситься до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України, тобто не залежать від їх розсуду при виборі варіантів можливих правомірних дій.

Частинами першою, другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ССПЛ).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series AN 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ)».

Прийняття рішення, вчинення/невчинення дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром стосовно реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, є неправомірними та протиправними дії Відповідача щодо виключення зі стажу / невключення до стажу роботи на посаді судді при визначенні Позивачу щомісячного довічного грошового утримання періоду роботи стажером Московського районного народного суду м. Києва; проходження служби в Радянській армії та половину строку навчання на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а також щодо врахування Відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи безпосередньо на посаді судді всупереч іншому визначеному законом порядку та усталеним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються визначення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та є обов`язковими для Відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України до судових витрат належить судовий збір. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується відповідною квитанцією. Статтею 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про відмову у перерахунку Позивачу ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві зарахувати до стажу ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, стаж роботи безпосередньо на посаді судді - 32 роки 6 місяців 6 днів; стаж роботи стажером Московського районного народного суду м. Києва - 10 місяців 20 днів; період проходження служби в Радянській армії - 2 роки 17 днів; та половину строку навчання на денній формі навчання у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка - 2 роки 6 місяців.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві з урахуванням повних 37 років 11 місяців 13 днів стажу на посаді судді провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 як судді у відставці з моменту отримання права на його призначення, виходячи із розміру 84 (вісімдесят чотири) відсотка суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та проводити у такому розмірі відповідні нарахування і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням фактично виплачених сум на момент ухвалення рішення по суті спору).

5. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.