Справа № 420/5123/25
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5123/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області, які полягають у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 18.07.2022 включно; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 18.07.2022 включно; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо виплати компенсації невикористаної за час вимушеного прогулу відпустки ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 по 18.07.2022 включно, обрахунок якої провести згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 01.02.1992 року проходив службу в органах внутрішніх справ у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. 10.09.2023 року Ліквідаційна комісія ознайомила його з наказом № 10 о/с від 08.09.2023 року голови ліквідаційної комісії Головного Управління МВС в Одеській області згідно якого майора міліції ОСОБА_1 начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУМВС України в Одеській області було звільнено зі служби в міліції за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) з 11 вересня 2023 року. Рішенням Одеського Окружного адміністративного суду від 29.05.2024 року по справі № 420/31729/23 за позовом ОСОБА_1 (у подальшому Позивач) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, які полягають у не нарахуванні та не виплаті Позивачеві середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та зобов`язано сплатити Позивачеві середній заробіток за періоди з 03.03.2016-03.01.2018, з 24.07.2018-25.09.2018, з 20.12.2018-17.04.2019 3 13.09.2019-17.02.2020, 3 21.12.2020-23.04.2021 у сумі 114685.20 грн. Зарахувати трудовий стаж позивача за період роботи з 18.12.2020 по 08.09.2023 включно до вислуги років. Проте, з причин, не залежних від позивача, залишилися неохопленими стягнення виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу: з 23.04.2021 по 08.09.2023 (по день звільнення за власним бажанням) оскільки позивача фактично не було допущено до роботи та з вини відповідача був позбавлений можливості працювати та нарахуванні та виплати компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки за час вимушеного прогулу .

Представником відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що позивач не звертався до ГУНП в Одеській області щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 08.09.2023 та щодо виплатити компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 08.09.2023 включно, а отже вказані позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню оскільки ГУНП в Одеській області не володіло інформацією про бажання позивача отримати вказані виплати та не відмовляло останньому в такій виплаті. ГУНП в Одеській області не перебувало з позивачем в трудових відносинах і не володіє інформацією щодо того чи виплачувався попередньо ГУМВС України в Одеській області позивачу середній заробітку за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 08.09.2023, а позивач будь-яких доказів щодо невиплати останньому вказаних сум не надає. ГУНП в Одеській області не перебувало з позивачем в трудових відносинах і не володіє інформацією щодо кількості днів відпустки за які позивачу необхідно виплатити компенсацію з 23.04.2021 по 08.09.2023 та суму яку необхідно виплатити. Отже відсутність відмови ГУНП в Одеській області щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 08.09.2023 включно та зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 08.09.2023 включно визнання протиправною бездіяльності щодо виплати компенсації невикористаної відпустки та зобов`язання виплатити компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу з 23.04.2021 по 08.09.2023 включно не породжує правових наслідків. Крім того, ГУНП в Одеській області не є повним правонаступником ГУМВС України в Одеській області, а лише функціональним правонаступником. Тобто передано лише окремі функції ГУМВС України в Одеській області. Документація ГУМВС України в Одеській області була передана до архіву МВС. Отже з зазначеного не вбачається повного правонаступництва а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року зазначену позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк на усунення недоліків з дня отримання копії ухвали шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

Ухвалою суду від 21 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області в частинні позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції в Одеській області, які полягають у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.07.2022 по 08.09.2023 включно; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.07.2022 по 08.09.2023 включно; визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо виплати компенсації невикористаної за час вимушеного прогулу відпустки ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2022 по 08.09.2023 включно, обрахунок якої провести згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, - залишено без розгляду.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась справа № 420/31729/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року по справі № 420/31729/23, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, які полягають у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 03.03.2016 -03.01.2018, з 24.07.2018 - 25.09.2018, з 20.12.2018 - 17.04.2019, з 13.09.2019 - 17.02.2020, з 21.12.2020 - 23.04.2021; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за періоди з 03.03.2016 - 03.01.2018, з 24.07.2018 -25.09.2018, з 20.12.2018 - 17.04.2019, з 13.09.2019 - 17.02.2020, з 21.12.2020 - 23.04.2021 у сумі 114685,20 грн.; визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 18.12.2020 по 08.09.2023 роки; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області зарахувати трудовий стаж ОСОБА_1 за період роботи з 18.12.2020 по 08.09.2023 включно до вислуги років.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини, встановлені в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року по справі № 420/31729/23, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

З Послужного списку ОСОБА_1 НОМЕР_4 вбачається, що Наказом №18 від 20.01.2014 його було призначено Начальником Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар ГУ МВС України в області.

Наказом ГУ МВС від 14.07.2014 №2104 та Наказом ГУ МВС в Одеській області №504о/с від 24.07.2014 ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил за п.66 (за дискредитацію) з посади начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в області 01 серпня 2014 року, сплативши грошову компенсацію за 26 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2014 року по день звільнення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/5069/14 від 05.11.2014 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено та ухвалено:

- визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 2104 від 14 липня 2014 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ начальника Теплодарського ВМ Біляївського РВ ГУ МВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 504 о/с від 24 липня 2014 року;

- зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Також судом зазначено про негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року постанова суду від 05.11.2014 була залишена без змін.

11.03.2015 відповідач видав Наказ №161 о/с на виконання рішення суду по справі №815/5069/14, що вбачається з його Послужного списку.

Наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області №1336 о/с від 04.11.2015 ОСОБА_1 з 06.11.2015 звільнено з посади начальника Теплодарського відділення міліції згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду № 815/6908/15 від 02.03.2016 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2015 року №1336 о/с в частині звільнення позивача з 06.11.2015 року з посади начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області. Поновлено позивача в органах внутрішніх справ ГУ МВС України в Одеській області. Стягнуто з Біляївського РВ ГУ МВС України в Одеській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17195,40 грн. В решті позову відмовлено.

Вказану постанову від 02.03.2016 ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 залишено без змін.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області №1 о/с від 04.01.2018 «По особовому складу», поновлено майора міліції ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ з обслуговування Біляївського району м.Теплодар ГУ МВС України в області з 06.11.2015.

04.01.2018 Голова ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області видав Наказ «По особовому складу», згідно з яким ОСОБА_1 вважати звільненим з 06.11.2015 у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/863/18 від 23 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Одеській області № 2 о/с від 04.01.2018 року в частині звільнення з 06.11.2015 року у запас Збройних сил за пунктом 64 г (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар ГУ МВС України в Одеській області);

- поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року;

- стягнуто з Біляївського районного відділу УМВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 23.07.2018 року у розмірі 87 969,60 грн;

- зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 до лав Національної поліції, як такого, що виявив бажання проходити службу в поліції у передбачений Законом України «Про Національну поліцію» строк (тобто до 07.11.2015 року);

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області та в частині стягнення з Біляївського районного відділу УМВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 4501,88 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 у справі № 815/863/18, а також постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.08.2018 ВП НОМЕР_6, 24.09.2018 Голова ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області видав Наказ №12 о/с про скасування пункт наказу ГУ МВС України в Одеській області від 04.01.2018 № 2 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_5), начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) PB ГУ МВС України в області; Поновити майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області з 06 листопада 2015 року (а.с.12).

Наказом Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області від 28.09.2018 №13 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади.

19.12.2018 П`ятий апеляційний адміністративний суд своєю постановою по справі №815/863/18 скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року. Прийняту нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Одеській області №2 о/с від 04.01.2018 року в частині звільнення з 06.11.2015 року у запас Збройних сил за пунктом 64 г (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар ГУ МВС України в Одеській області). Поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року. Стягнуто з Біляївського районного відділу УМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 23.07.2018 року у розмірі 87 969,60 грн.

На підставі вказаної постанови від 19.12.2018 відповідачем 18.04.2019 було видано Наказ «По особовому складу» №3 о/с про скасування наказу від 04.01.2018 №2 о/с, від 24.09.2018 № 12 о/с, від 28.09.2018 № 13 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ та поновлення майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського PB (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області; поновлено майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУМВС України в області з 06 листопада 2015 року.

17.05.2019 позивача знов було звільнено з 20.05.2019 з займаної посади Наказом №6 о/с «По особовому складу».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 у справі №420/3196/19 було частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Одеській області № 6 о/с від 17.05.2019 року в частині звільнення з 20.05.2019 у запас Збройних сил за пунктом 64 г (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 , начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар ГУ МВС України в Одеській області). Поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області з 20.05.2019. Стягнуто з Біляївського районного відділу УМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2019 по 12.09.2019 у розмірі 16 974 грн. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 до лав Національної поліції, як такого, що виявив бажання проходити службу в поліції у передбачений Законом України «Про Національну поліцію» строк (тобто до 07.11.2015). Стягнуто солідарно з Головного управління МВС України в Одеській області та Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Вказане рішення суду було виконано Наказом відповідача від 18.02.2020 №5 о/с «По особовому складу» та поновлено позивача на посаду з 20.05.2019.

Наказом Голови ліквідаційної комісії №12 о/с від 18.05.2020 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

26.04.2021 відповідачем видано Наказ №2 о/с «По особовому складу»: На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 винесеного у справі № 420/5952/20, а також постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2021 ВП № 64400662 скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області від 18.05.2020 № 12 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) начальника Теплодарського відділення Біляївського міліції (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) PB ГУ МВС України в області; поновити майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області.

Наказом №4 о/с від 25.06.2021 «По особовому складу» позивача звільнено з займаної посади з 29.06.2021 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Вислуга років у календарному обчисленні становить 31 рік 06 місяців 01 день, у пільговому - 38 років 10 місяців 26 днів.

22.05.2023 Наказом №7 о/с позивача поновлено на посаді на підставі рішення суду у справі №420/12655/21 та в подальшому звільнено 08.09.2023 Наказом №10 о/с.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пп. 3 п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про, зокрема, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд в постанові від 24.01.2019 року звернув увагу, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21.04.2021року по справі № 461/1303/19, від 30.04.2020 року по справі №260/1424/18.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

У постанові від 21 лютого 2023 року у справі № 380/10648/21 Верховний Суд вказав, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Таким чином, обов`язок Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області щодо поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області виник після прийняття рішення суду.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 по справі № 420/5952/20, 26.04.2021 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ в Одеській області видано наказ №2 о/с «По особовому складу», яким поновлено майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області.

Наказом №4 о/с від 25.06.2021 «По особовому складу» позивача звільнено з займаної посади з 29.06.2021 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року по справі № 420/31729/23, яке набрало законної сили, зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за періоди, зокрема з 21.12.2020 - 23.04.2021 (останній робочий день - п`ятниця, перед виданням Наказу №2 о/с).

Тобто, в період з 26.04.2021 року по 29.06.2021 року позивач ОСОБА_1 вважається таким, що проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що його фактично не було допущено до роботи та з вини відповідача був позбавлений можливості працювати, оскільки позивачу як стороні по справі № 420/5952/20, достеменно було відомо про прийняте судом рішення про поновлення на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в області, а також про те, що рішення суду в цій частині звернуте до негайного виконання.

Тобто, позивач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області щодо отримання інформації про виконання рішення суду по справі № 420/5952/20 та забезпечення допуску до роботи, що є неможливим за відсутності його волевиявлення.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач, ОСОБА_1 , в період з 26.04.2021 року по 29.06.2021 року звертався до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області задля вирішення питання про поновлення на посаді та його допуску до фактичного виконання трудових обов`язків, та того, що в подальшому йому було відмовлено, суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року по справі № 420/12655/21, яке набрало законної сили, стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 29 червня 2021 року по день ухвалення рішення суду по даній справі (20.12.2022р.) у загальному розмірі 79 556 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) грн.40 коп.

Тобто, питання про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.06.2021 року по 18.07.2022 року включно станом на дату звернення до суду вирішено, а тому посилання позивача на те, що залишилось неохопленим стягнення виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період є неспроможними.

Що стосується позовних вимог про визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо виплати компенсації невикористаної за час вимушеного прогулу відпустки ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 по 18.07.2022 включно, обрахунок якої провести згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема, час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка;час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.

Згідно ст. 21 ЗУ «Про відпустки» заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Верховний Суд в постанові від 23 грудня 2020 року по справі № 805/3641/17-а зазначив, що у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки. При цьому виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу не впливає на право отримати компенсацію за невикористану відпустку.

За таких підстав, позивач, ОСОБА_1 , має право на отримання компенсації за невикористану відпустку за період з 03.03.2016 року по 18.07.2022 року включно в кількості днів, розрахованих пропорційно до періоду вимушеного прогулу.

02.07.2015 року прийнятий Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII, який набрав чинності 07.11.2015 року.

З прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" з 07.11.2015 року втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно п. 7 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" Кабінету Міністрів України в місячний строк передбачено було забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, та утворити територіальні органи Національної поліції, в тому числі Головне управління Національної поліції в Одеській області.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області () містяться відомості - стан суб`єкта: припинено, дата запису: 29.07.2024, Номер запису: НОМЕР_3, Підстава: рішення щодо припинення.

Верховний Суд в постановах від 20 лютого 2019 року по справі № 826/16659/15, від 13 березня 2019 року в справі № 524/4478/17 вказав, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновити порушені права до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншому/іншим державному/державним органу/органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому, чи внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

В постанові від 11 лютого 2021 року по справі №826/9815/18 Верховний Суд, з-поміж іншого, зазначив, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Водночас такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації. У зв`язку із цим Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого: - якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі відповідним розпорядчим актом його адміністративної компетенції іншому/іншим суб`єкту/суб`єктам владних повноважень; - якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень.

Верховний Суд в постанові від 28 листопада 2023 року по справі № 806/2056/18 вказав, що нормами статей 1, 2 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-XII «Про міліцію» передбачалося, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Основними завданнями міліції було, з-поміж іншого: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень. Своєю чергою приписами статей 1, 2 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є, зокрема, надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності. Поряд із цим, згідно з Положенням про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Таким чином, в постанові від 28 листопада 2023 року по справі № 806/2056/18 Верховний Суд дійшов висновку, що на підставі співставлення завдань та функцій трьох органів можна дійти висновку про те, що МВС України є органом влади, який формує державну політику у сфері, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Разом із тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього відповідні завдання та функції держави покладалися на міліцію.

Тобто, саме на Головне управління Національної поліції в Одеській області як на правонаступника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області покладено обов`язок щодо вирішення питання про виплату компенсації за невикористану відпустку в кількості днів, розрахованих пропорційно до періоду вимушеного прогулу.

За таких підстав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 18.07.2022 року включно.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 18.07.2022 року включно; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 18.07.2022 року включно. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 15-А) про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 18.07.2022 року включно.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 18.07.2022 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук