Справа № 380/22152/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/22152/24 пров. № А/857/11100/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Глушка І.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в електронній формі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі № 380/22152/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправним та скасування рішення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гуликом А.Г. у м. Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 1, РТЦК) Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі відповідач 2, НАСВ), в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення (дію) РТЦК щодо відмови в оформленні відстрочки ОСОБА_1 , зафіксоване протоколі № 23 комісії РТЦК від 06.09.2024, про що ОСОБА_1 повідомлено Повідомленням № 1115/9 від 09.09.2024;

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника РТЦК «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації від 25.09.2024, в частині призову на військову службу під час мобілізації позивача до НАСВ;

- скасувати наказ (розпорядження) керівництва НАСВ про включення ОСОБА_1 до списків особового складу НАСВ;

- зобов`язати відповідача 2 виключити позивача зі списків особового складу НАСВ.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, покликається на те, що відповідачем 1 не було надано відповіді на заяву про відстрочку від 24.09.2024, а також на те, що ні відповідачем 1, ні судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що у тестя позивача (батька дружини), який є інвалідом ІІ групи, відсутні інші особи, які зобов`язані його утримувати, окрім позивача.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які полягають у тому, що позивачу відмовлено у залученні тестя (батька дружини) як третьої особи, а також у відмові в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач 1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідач 2 скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив у задоволенні такої відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач подав відповідачу 1 заяву про застосування (оформлення) відносно нього відстрочки, пов`язаної з наявністю батька дружини з інвалідністю ІІ групи за умови відсутності інших невійськовозобов`язаних осіб, які зобов`язані згідно з законом його утримувати. Заяву скеровано позивачем особисто засобами поштового зв`язку з описом вкладення та повідомленням про вручення (накладна № 177 від 31.08.2024 року).

До заяви згідно з описом та переліком додатків позивач додав відомості, що відображають наявність родинних зв`язків з батьком дружини, відомості про його інвалідність ІІ групи, а також дані про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані згідно з законом утримувати особу з інвалідністю. До останніх відносилися заява батька дружини про відсутність у нього потреби в матеріальній допомозі (утриманні), в якій містилися відомості про відсутність у батька дружини укладених договорів довічного утримання та відомостей про стягнення аліментів останнім з будь-яких осіб, а також заява тестя позивача про здійснення ним вибору на користь зятя для здійснення догляду (вибір на виконання умов чинного законодавства) та оформлення відстрочки.

При цьому у заяві позивач не висловлював бажання щодо призову (мобілізації). Зазначену кореспонденцію отримано за довіреністю представником РТЦК 03.09.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням до поштового відправлення № 177.

Позивач отримав виклик до відповідача 1 на 9:00 год. 24.09.2024 для уточнення даних.

24.09.2024 позивач з`явився за викликом до приміщення відповідача 1 та знов подав заяву про відстрочку разом з заявою батька дружини про відсутність у останнього інших не військовозобов`язаних осіб, які відповідно до закону зобов`язані його утримувати. Такі заяви зареєстровані в журналі вхідної кореспонденції відповідача 1 за № 20049 та № 20050.

Наступного дня (25 вересня 2024 року) позивач прибув за викликом РТЦК, де йому вручено лист з повідомленням про відмову в оформленні відстрочки № 115/9 від 09.09.2024.

За результатами розгляду повторної заяви позивачу надано відповідь 25.09.2024 № 12049, якою заявника повідомлено про те, що оскільки його попередня заява розглянута по суті, тому повторна заява від 24.09.2024 про оформлення відстрочки не підлягає розгляду. Факт отримання відповіді на повторну заяву підтверджується особистим підписом позивача на відповіді.

Позивача направлено на проходження ВЛК.

Після формування відповідачем 1 відомостей про проведення військово-лікарської комісії позивачеві керівництво РТЦК винесло мобілізаційне розпорядження (Наказ) відносно позивача і останнього призвано (мобілізовано) на військову службу під час мобілізації до НАСВ.

Вважаючи оскаржені рішення протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому такий продовжувався і діє станом на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Позивач є громадянином України та відповідно є військовозобов`язаним.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII).

Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: які мають одного із своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.05.2005 позивач та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21.05.2005.

ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи пожиттєво, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

Отже, батько дружини позивача є особою з інвалідністю ІІ групи.

Позивач звернувся із заявою до відповідача 1 за вх. № 18640 від 03.09.2024 про надання відстрочки від призову відповідно до пункту 13 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.

До заяви апелянт долучив копії паспорту ОСОБА_4 (яка є дружиною заявника та дочкою особи з інвалідністю - ОСОБА_3 ), копії її свідоцтва про народження та свідоцтва про шлюб. Проте документи, які б підтверджували неможливість ОСОБА_4 , яка не є військовозобов`язаною та зобов`язана за законом утримувати одного із свого батька з інвалідністю II групи, не надав.

Процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі - Порядок № 560).

Згідно пункту 56 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII.

Відповідно до пункту 57 Порядку № 560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Пунктом 58 Порядку № 560 визначено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Пункт 581 Порядку № 560 визначає, що військовозобов`язані, зайняті постійним доглядом за хворим батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), у випадках, передбачених пунктом 9 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, зазначають у заяві, зазначеній у пункті 58 цього Порядку (додаток 4), про відсутність інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд за хворим батьком чи матір`ю дружини (чоловіка).

Військовозобов`язані, які відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, зазначають у заяві (додаток 4) про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, а за умови наявності кількох військовозобов`язаних - додають заяву особи з інвалідністю I або II групи за формою згідно з додатком 15, в якій зазначається прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку особа з інвалідністю обирає для здійснення свого утримання.

Районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або його відділ за місцем перебування на військовому обліку військовозобов`язаного, який відповідно до закону зобов`язаний утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, або здійснює постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, під час прийняття рішення про надання відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації перевіряє перебування такого військовозобов`язаного на військовому обліку, родинні зв`язки військовозобов`язаного та особи, яку відповідно до законодавства зобов`язаний утримувати військовозобов`язаний або за якою здійснює постійний догляд, наявність інших осіб, місце проживання яких задекларовано/зареєстровано за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання військовозобов`язаного або особи, яка перебуває на утриманні або потребує постійного догляду, з використанням відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, інших інформаційних систем, реєстрів та баз даних, у тому числі шляхом інформаційного обміну.

Згідно з пунктом 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно підпункту 8 пункту 1 Додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487, саме на позивача покладений обов`язок надавати ТЦК та СП документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону № 3543-ХІІ.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що моменту оформлення відстрочки передує ряд активних дій, які військовозобов`язаний повинен вчинити для реалізації свого права.

Як зазначалось вище, у процесі мобілізаційних заходів щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, позивач не надав відповідачу 1 жодних документів, які б підтверджували наявність у нього законних підстав для відстрочки від мобілізації, оформлення права на відстрочку від призову на військову службу у передбачений законодавством спосіб (довідка згідно з додатком 6 Порядку № 560), а також неможливість ОСОБА_4 , яка не є військовозобов`язаною та зобов`язана за законом утримувати одного із свого батька з інвалідністю II групи.

Також позивачем не надано жодних доказів суду.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 280/6033/22 висловив правову позицію, відповідно до якої право на відстрочку від призову на військову службу кореспондує з обов`язком призовників, військовозобов`язаних, резервістів дотримуватися правил військового обліку, зокрема повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки).

Крім того, у відповідача 1 відсутня можливість перевірити інформацію щодо неможливості ОСОБА_4 , яка не є військовозобов`язаною та зобов`язана за законом утримувати одного із свого батька з інвалідністю II групи, ураховуючи норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», якими не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Також, слід зазначити, що саме на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб з інвалідність І та ІІ груп.

У зв`язку з відсутністю підстав для оформлення відстрочки позивачу, за результатами розгляду заяви за вх. № 18640 від 03.09.2024 відповідач 1 прийняв рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, про що позивача повідомлено 09.09.2024 за вих. № 11519.

Щодо покликань апелянта на ненадання належної відповіді на заяву позивача про відстрочку від 24.09.2024, колегія суддів зазначає, що така була надана відповідачем 1 25.09.2024, в якій зазначено, що аналогічна заява від 03.09.2024 останнім була розглянута. Крім того, позивач не оскаржує дії/бездіяльність відповідача 1 щодо розгляду заяви про відстрочку від 24.09.2024.

Після формування відомостей про проведення військово-лікарської комісії відповідач 1 прийняв мобілізаційне розпорядження (Наказ) щодо позивача, якого призвано (мобілізовано) на військову службу під час мобілізації до НАСВ.

Отже, після відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу позивача направлено на медичний огляд для визначення придатності до військової служби, а згодом і мобілізовано до Збройних Сил України, що відповідає послідовності, встановленої Порядком № 560.

Оскільки відповідач 1 правомірно відмовив у наданні відстрочки, то наказ останнього «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації» № 923 від 25.09.2024, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 до відповідача 2 також є правомірним.

Щодо аргументів апелянта про розмежування понять «піклування» та «утримання» батьків, на які останній покликається і в позовній заяві і в апеляційній скарзі, суд першої інстанції вірно зазначив, що такі ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні норм законодавства, які спрямовані виключно на ухилення від обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Щодо скасування наказу (розпорядження) НАСВ про включення позивача до списків особового складу відповідача 2 та зобов`язання виключити позивача зі списків особового складу НАСВ, апеляційний суд зазначає, що порушення пов`язані із зарахуванням позивача до списків особового складу відсутні. Крім того, такі вимоги є похідними від основних вимог, у задоволенні яких відмовлено, відповідно такі також задоволенню не підлягають.

Також, позивач у апеляційній скарзі покликається на процесуальні порушення судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні та незалучення ОСОБА_3 як третьої особи.

Щодо відмови у задоволенні клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У частині шостій статті 262 КАС України визначено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 вказаного Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Частиною першою статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими згаданим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до частини другої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частиною третьою статті 12 КАС України передбачено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених згаданим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 згаданого Кодексу.

Зазначений перелік справ у спорах, які необхідно розглядати за правилами загального позовного провадження, є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.

Отже такий інститут процесуального права як загальне позовне провадження запроваджений для розгляду тих справ, за винятком справ зазначених у четвертій статті 12 КАС України, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються згаданим Кодексом.

Частина перша статті 257 КАС України визначає, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до частини другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій згаданої статті.

До винятків, які визначені частиною четвертої статті 257 КАС України, тобто справи, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, належать справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених згаданим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 згаданого Кодексу.

Критерії, якими має керуватися суд, вирішуючи питання про розгляд справи за правилами спрощеного чи загального позовного провадження, визначені частиною третьою статті 257 КАС України, а саме:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Керуючись лише такими критеріями суд вирішує за правилами спрощеного чи загального позовного провадження необхідно розглядати будь-яку справу, за винятком справ, визначених частиною четвертою статті 12 КАС України та частиною четвертою статті 257 КАС України.

Системний аналіз згаданих статей КАС України дає підстави для висновку, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа з урахуванням критеріїв, зазначених частиною третьою статті 257 КАС України, крім спорів, визначених частиною четвертою статті 12 КАС України та частиною четвертою статті 257 КАС України, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Крім того, аналізуючи подані позивачем документи, зокрема позовну заяву, пояснення і т.д., колегія суддів зауважує, що доводи викладені в останніх аналогічні, відповідно суд першої інстанції надав таким належну оцінку.

Щодо незалучення ОСОБА_3 як третьої особи до розгляду даної справи, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Суд першої інстанції вірно встановив, що предметом спору у справі є оскарження рішення про відмову у наданні відстрочки та наказів, пов`язаних з проходженням військової служби позивачем, тобто за результатом розгляду справи суд не прийматиме рішення про надання чи про відмову у наданні відстрочки позивачу від призову на військову службу під час мобілізації.

Враховуючи підстави та предмет позову у справі, достатні та обґрунтовані підстави вважати, що рішення суду у справі може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки ОСОБА_3 відсутні.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог позивач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі № 380/22152/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк