Справа № 340/5103/24
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 травня 2025 року м. Дніпросправа № 340/5103/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Юрко І.В., Білак С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/5103/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказів у частині та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1.8 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №846 від 28.03.2024 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати пункт 4.1 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 846 від 28.03.2024 в частині стягнення з ОСОБА_1 визначеної шкоди в порядку встановленому Законом України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі;

- визнати протиправним та скасувати пункт 1.1 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1082 від 25.04.2024 в частині стягнення з ОСОБА_1 визначеної шкоди у сумі 90 074,9 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти підвозу боєприпасів військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 премію у повному обсязі за березень 2024 рік у розмірі 14605,50 гривень.

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 утримані з грошового забезпечення водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти підвозу боєприпасів військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 кошти у розмірі 4314,00 грн. (щомісячно) починаючи з квітня місяця по дату прийняття рішення у справі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

- визнав протиправним та скасував пункт 1.8 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №846 від 28.03.2024 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ;

- визнав протиправним та скасував пункт 4.1 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 846 від 28.03.2024 в частині стягнення з ОСОБА_1 визначеної шкоди в порядку встановленому Законом України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі;

- визнав протиправним та скасував пункт 1.1 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1082 від 25.04.2024 в частині стягнення з ОСОБА_1 визначеної шкоди у сумі 90 074,9 грн;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення та прийняти постанову, якою відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції встановлено, що військовою частиною НОМЕР_1 жодним чином не порушено чинного законодавства стосовно: процедури проведення службового розслідування; щодо неправомірності дій службових осіб військової частини під час проведення такого розслідування, в тому числі в частині «не ознайомлення» з результатами службового розслідування позивача.

Суд, помилково, як підставу задоволення позову, зазначив, що за результатами службового розслідування фактів привласнення позивачем пального встановлено не було, звернень до правоохоронних органів по даних фактах керівництвом військової частини ініційовано не було. Суть порушення ОСОБА_1 полягає у невірному застосуванні коефіцієнтів норм витрат паливно-мастильних матеріалів, що призвело до понаднормового списання пального. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість військовослужбовця, недосконале знання ним керівних документів.

За положенням Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», позивач не може бути звільнений від матеріальної відповідальності тільки у зв`язку з тим, що він неналежним чином знав положення Норм витрат паливно-мастильних матеріалів №01.

Також, представник позивача у другому розділі адміністративного позову жодним чином не заперечує щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а лише стверджує щодо незаконності притягнення позивача до матеріальної відповідальності. На думку скаржника, зазначене підтверджує, що позивачем дійсно було порушено положення статті 16 та статті 128 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», яким передбачено обов`язок кожного військовослужбовця (навіть мобілізованого солдата) сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням; постійно вдосконалювати свої знання за фахом, уміння та навички.

Винною особою є саме військовослужбовець водій, оскільки саме позивач в розумінні Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» є матеріально відповідальною особою.

Твердження суду стосовно того, що позивач не знав норм списання дизельного палива (або ж як зазначає представник Позивача такий порядок був доведений до особового складу неясно) не може бути враховане як твердження, яке повністю знімає вину військослужбовця, а тому як наслідок його відповідальність за вчинене порушення.

Позиція суду ґрунтується на тому, що військова частина не зверталась до правоохоронних органів з відповідною заявою про «привласнення майна», а тому вину позивача жодним чином не доведено. Однак, в даному випадку мова йде про виявлені порушення у веденні та оформленні дорожніх листів, які призвели до відповідних матеріальних витрат та збитків у вигляді понаднормового списання пального.

Стосовно військовослужбовців, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі, проводиться службове розслідування, порядок та механізм якого визначається Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, що затверджений наказом Міністра оборони України за № 608 від 21.11.2017,

Крім того, в пункті 7 Розділу І наказу Міністра оборони України за № 608 від 21.11.2017 зазначено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Саме Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Понаднормове списання відбулось під час неналежного виконання солдатом ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків за посадою, а тому у відповідності до норм Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» та Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" останній має бути притягнутий до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, а не кримінальної чи адміністративної.

Крім того, в діяннях позивача жодним чином неможливо кваліфікувати факт привласнення майна, що передбачений статтею 191 КК України, оскільки суб`єктивна сторона вказаного кримінального діяння характеризується виключно прямим умислом і корисливим мотивом.

Тому твердження суду, стосовно не звернення військової частини НОМЕР_1 до правоохоронних органів з відповідною заявою про привласнення майна у відповідності до ст. 191 КК України є нічим не обґрунтованим судженням, що ставить питання до законності та обґрунтованості вказаного судового рішення.

Відповідач не погоджується з твердженням суду, що усі дорожні листи, які складались і здавались позивачем приймались відповідними службовими особами і командирами без зауважень, про що свідчить їх особистий підпис, оскільки відповідний начальник/командир перевіряє правильність оформлення дорожнього листа, правильність заповнення всіх необхідних граф, перевіряє, щоб такий дорожній лист був належним чином затверджений перед виїздом, проте заповнення фактичних даних (їх розрахунок) є прямим обов`язком водіїв транспортного відділення, а тому оскільки в даному випадку має місце понаднормове списання паливно-мастильних матеріалів - матеріальну відповідальність несе водій, адже саме водій заповнює фактичні дані дорожнього листа та вказує в Графі І витрати пально-мастильних матеріалів (у літрах).

У Збройних Силах України відповідальність за заповнення дорожнього листа несе як водій, так і його начальник, але в різних аспектах.

Водій: 1) відповідальний за правильність та достовірність записів у дорожньому листі під час виконання завдань; 2) Повинен заповнювати інформацію про маршрут, витрату пального, технічний стан транспортного засобу та інші необхідні дані.

Начальник в свою чергу: 1) відповідає за перевірку правильності заповнення дорожнього листа водієм; 2) контролює, щоб лист був оформлений відповідно до встановлених вимог та був затверджений перед виїздом транспортного засобу.

Скаржник наголошує, що ним було доведено той факт, що дистанція позивачем розраховувалась хибно, а позивач в свою чергу не заперечує того факту, що проводив списання самостійно.

Суд не врахував, що відповідні командири та начальники також понесли відповідальність за вказані діяння, проте у відповідності до норм Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" - до матеріальної відповідальності законно та обґрунтовано притягнуто лише ту особу, діями якої створено відповідну нестачу та завдано прямої дійсної шкоди, тому до матеріальної відповідальності в даному випадку слід притягнути саме позивача, адже останній своїми діями завдав збитків державі.

Суд помилково вважав, що службовим розслідуванням не встановлено можливих мети та мотиву вчиненого позивачем (на думку відповідача) правопорушення, внаслідок якого державі було завдано шкоди. Однак, зазначене також не відповідає дійсності, оскільки під час службового розслідування, повністю підтверджено вину військовослужбовця, що пов`язано в першу чергу з його необережністю та недисциплінованістю.

Крім того скаржник посилається на порушення позивачем строку звернення до суду.

Позивач просить визнати протиправним наказ Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 846 від 28.03 2024 відповідно до якого відбулось притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.

Позивач відмовився ознайомлюватись із наказом про результати службових розслідувань, що підтверджується доданим Актом від 05.04.2024 про відмову військовослужбовців та працівників Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 ознайомлюватись та ставити підписи в відомості доведення наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №846.

У даному випадку, добровільна відмова позивача від ознайомлення з наказом про результати службового розслідування не може розцінюватись, як належний та допустимий доказ, в якому останній зазначає про необізнаність з причинами відрахування з грошового забезпечення позивача.

З даною позовною заявою позивач звернувся до суду лише 31.07.2024, тобто з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду.

Представником позивача не наведено жодної поважної причини пропуску строків звернення до адміністративного суду.

Також скаржник зазначає, що професійна правова допомогу позивачу почала надаватись з 07.04.2024, та на всі адвокатські запити, що надходили від адвоката представника, військовою частиною НОМЕР_1 було надано відповіді у строки, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Від позивача надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу.

В обгрунтування зазначено, зокрема, що Тимчасові норми витрат пального на техніку, яка надійшла на укомплектування військ (сил) Збройних Сил України протягом 2023-2024 року затверджені в особливому порядку у Тилу спільно з Озброєнням ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головним управлінням безпеки військової служби Збройних Сил України та ІНФОРМАЦІЯ_2 та, на відміну від законів України та інших підзаконних нормативно-правових актів, на офіційних сайтах і в друкованих виданнях не оприлюднюються, відтак згаданий апелянтом принцип «незнання закону не звільняє від відповідальності» в даній ситуації застосуванню не підлягає, оскільки Тимчасові норми в загальному доступі для ознайомлення не перебувають.

За приписами законодавства, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Обов`язковою умовою притягнення до відповідальності є протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Однак, скаржником не надано жодного доказу на підтвердження того, що до посадових обов`язків позивача належало заповнення дорожніх листів відповідно до Тимчасових норм витрат пального на техніку, яка надійшла на укомплектування військ (сил) Збройних Сил України протягом 2023-2024 років.

Документально також не підтверджено твердження апелянта щодо притягнення до відповідальності «не всіх водіїв», оскільки в ході судового розгляду відомостей про кількість осіб, що перебувають на службі у вказаній військовій частині на посаді водія надано не було.

Матеріали справи містять список, з якого вбачається, що позивача та ще 39 інших військовослужбовців притягнуто до матеріальної відповідальності за результатами службових розслідувань розпочатих за наказом командира військової частини НОМЕР_1 з адміністративно-господарської діяльності «Про призначення службових розслідувань» від 23 лютого 2024 №499 за фактом виявлення порушень у веденні та оформленні дорожніх листів, що призвели до можливих матеріальних втрат та понаднормового списання пального.

Зазначений кількісний показник притягнутих до матеріальної відповідальності військовослужбовців дає підстави вважати, що норми витрат палива та порядок його списання не було належним чином доведено до відома особового складу, відтак військовослужбовці, на котрих покладено обов`язок заповнення дорожніх листів, фактично були позбавлені можливості їх дотримуватися.

Апелянт не пояснив, яким чином позивач (разом з іншими 39 військовослужбовцями, яких було притягнуто до матеріальної відповідальності) повинен був при заповненні дорожніх листів керуватись Тимчасовими нормами витрат пального на техніку, яка надійшла на укомплектування військ (сил) Збройних Сил України протягом 2023-2024, коли останні отримані військовою частиною НОМЕР_1 у квітні 2024 року, тобто по завершенню службових розслідувань за фактом виявлення порушень у веденні та оформленні дорожніх листів та понаднормового списання пального.

Так, дослідження судом виконаних водіями рейсів та витрат пального на здійснення останніх, свідчило б про факт виходу за межі дискреційних повноважень.

Відтак, зауваження апелянта щодо недослідження та ненадання правової оцінки діям позивача щодо транспортування військового майна та кількість витраченого пального на здійснення таких рейсів слід залишити без уваги.

Від скаржника надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що письмові заперечення на апеляційну скаргу, подані у межах провадження №340/5103/24, що надійшли до системи «Електронний суд» 25.02.2025, подані з пропущенням встановленого строку, а відтак не можуть бути враховані та розглянуті Третім апеляційним адміністративним судом у межах провадження №340/5103/24 з метою забезпечення дотримання вимог процесуального законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 23.02.2024 №499 «Про призначення службових розслідувань» призначено службове розслідування призначено проведення службового розслідування за фактом виявлених недоліків, які вказані в акті перевірки окремих питань служби пального і мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_1 (а.с. 11).

За результатами службового розслідування складено акт про проведення службового розслідування від 28.03.2024 №877, згідно якого через невірно зазначені маршрути руху та порушення пункту 5 приміток до Норми 60.5 норм витрати ПММ №01 понаднормово списано у витрати 259 літри АБ на суму 12565,71 грн та 18739 літрів ДП на суму 964895,68 грн. Зокрема, солдатом ОСОБА_2 було понаднормово списано 2420 літрів ДП на суму 90074,95 грн внаслідок недосконалого знання ним керівних документів, а саме Норми витрати пального, олив, мастил і спеціальних рідин при експлуатації, ремонті та консервації військової техніки й озброєння Збройних сил України, затверджені наказом Міністра оборони України від 06.01.1999 №01. Вина визначена у формі непрямого умислу. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення зазначено особисту недисциплінованість військовослужбовця, недосконале знання ним керівних документів. Запропоновано притягнути, зокрема солдата призваного за мобілізацією ОСОБА_2 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності (а.с. 12-92).

Відповідно до пункту 1.8 Наказу №846 від 28.03.2024 «Про результати проведення службових розслідувань» за фактом виявлення порушень у веденні та оформленні дорожніх листів, які призвели до можливих матеріальних втрат та понаднормового списання пального, а саме 259 літрів автомобільного бензину на суму 12565,71 грн та 18739 літрів дизельного пального на суму 964895,68 грн за порушення вимог статей 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України водію автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти підвозу боєприпасів військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 оголошено догану.

Пунктом 4.1. вказаного наказу за порушення пункту 5 приміток до Норми витрати пального, олив, мастил і спеціальних рідин при експлуатації, ремонті та консервації військової техніки й озброєння Збройних сил України (зі змінами), що затверджені наказом Міністра оборони України від 06.01.1999 №01, зокрема з позивача, вказано стягнути визначену шкоду в порядку встановленому Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 за №160-ІХ у розмірі 90074,95 грн (а.с. 93-101).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 25.04.2024 №1082 «Про відшкодування шкоди заподіяної державі шляхом стягнення з місячного грошового забезпечення» визначено здійснити стягнення суми завданої шкоди у загальній сумі 90074,95 грн із грошового забезпечення, зокрема, із ОСОБА_2 в розмірі до 20 відсотків (а.с. 102-104).

Згідно відповіді військової частини НОМЕР_1 від 24.06.2024 №2356 на адвокатський запит №601 від 09.06.2024 з військовослужбовця ОСОБА_2 в березні місяці стягнута премія у повному обсязі у розмірі 14605,50 грн у зв`язку з притягненням останнього до матеріальної відповідальності (а.с. 123 зв. - 125).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За п. 5, 6 Положення № 1115/2009, громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У відповідності до статті 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут), до загальних обов`язкові військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

За статтею 12 Статуту, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статут).

Статтею 17 Статут визначено, що на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Згідно із статтею 26 Статут, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Пунктами 1, 2 Дисциплінарного статут ЗСУ визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до статей 4-6 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби. За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження.

Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

За невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення, що передбачено статтею 45 Дисциплінарного статуту.

Відповідно до п. 45 Дисциплінарного статут ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Порядок накладення дисциплінарних стягнень встановлений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту.

За п. 84 Дисциплінарного статут ЗСУ, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Статтею 85 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (стаття 86 Дисциплінарного статуту).

Отже, накладенню дисциплінарного стягнення на військовослужбовця може передувати проведення службового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що посадові (службові) особи Збройних Сил України зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Повноваження осіб під час службового розслідування встановлені розділом ІV Порядку №608. Зокрема, відповідно до пункту 1 цього розділу, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

За пунктом 3 розділу ІV Порядку № 608, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Приписами пункту 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Згідно з вимогами пункту 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акту про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

У відповідності до вимог п.1-3 розділу VIII Порядку № 608, у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду.

До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини.

Колегія суддів зазначає, що притягнення винної особи до матеріальної відповідальності і передбачає виконання/дотримання відмінних і самостійних (окремих) процедур. Зокрема, питання про наявність підстав для притягнення до матеріальної відповідальності з`ясовується під час службового розслідування.

Таким чином, за вимогами вищезазначених норм, при проведенні службового розслідування посадові особи повинні дотримуватися вимог законодавства, а висновки службового розслідування мають ґрунтуватись на фактичних обставинах, підтверджуватись належними доказами та не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Суд зазначає, що висновок службового розслідування лише фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Висновок службового розслідування, не породжує певних правових наслідків, його результати не мають обов`язкового характеру для позивача, а є лише передумовою для прийняття уповноваженим суб`єктом відповідного рішення. Висновок службового розслідування не є документом, який містить норми права загальної або індивідуальної дії. Він не може створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство та не має обов`язкового характеру для суб`єкта по відношенню, до якого він винесений.

Колегія суддів зазначає, що відповідне службове розслідування повинно бути здатним призвести до встановлення фактів справи. Отже, розслідування повинно бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно з`ясовувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні або необґрунтовані висновки. Вони повинні вживати всіх розумних і доступних заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події. Будь-який недолік розслідування, що перешкоджає встановленню причин порушення, є загрозою недотримання цього стандарту.

Оцінюючи обґрунтованість висновку службового розслідування, суд виходить із того, що відповідні висновки щодо матеріальної відповідальності особи її обсяг має прийматися на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені під час перевірки і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

При цьому, належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов`язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Суб`єкт владних повноважень, в свою чергу, повинен довести суду правомірність свого рішення та дії належними, допустимими та достатніми доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування, актами, довідками тощо. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування доказами.

Вирішальним при накладенні дисциплінарної відповідальності за скоєний військовослужбовцем проступок є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини, попередня поведінка порушника, а однією із обставин, які потрібно довести, є вина особи в невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності або висновку службового розслідування.

Також, відповідно до вимог пункту 2 розділу VІ Порядку №608, дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).

У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Згідно з вимогами пункту 3 - 4 розділу VІ Порядку №608, примірники акта службового розслідування надсилаються службовим особам, яких стосуються наведені у висновку пропозиції, та до відповідних структурних підрозділів органів військового управління.

За зверненням військовослужбовця, стосовно якого проводилось службове розслідування, йому надається завірена копія акта службового розслідування або витяг з акта, в частині, що його стосується, за умови, що вони не містять інформації з обмеженим доступом.

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Відповідно до ст.97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.

Оголошувати про дисциплінарні стягнення командирам у присутності підлеглих заборонено.

Статтею 98 Дисциплінарного статуту, встановлено, що під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.

Також, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/22 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений.

Починаючи з 24 лютого 2022 року, вся країна мужньо бореться за виживання, надаючи реальний опір агресору. У таких умовах особлива відповідальність покладається на військових, оскільки відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» саме вони несуть державну службу особливого характеру, що полягає у здійсненні професійної оборони держави, її незалежності та територіальної цілісності.

Ураховуючи обставини, які склались на цей час у державі, зокрема, дотримання дисципліни та виконання наказів є першочерговим обов`язком всіх військовослужбовців. Саме від виконання наказів та дотримання дисципліни, наразі залежить майбутнє держави, її територіальна цілісність та незалежність. Отже, застосування негативних наслідків для військових, враховуючи перебування країни у воєнному стані, пов`язане, насамперед, із захистом країни.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2024 року справа № 420/17256/22 зазначив, що задля встановлення законності спірного наказу за результатами проведеного службового розслідування щодо встановлення наявності чи відсутності складу дисциплінарного проступку позивача попередження про неповну службову відповідність, судам необхідно надати правову оцінку характеру та обставинам вчиненого правопорушення, його наслідкам, ступеню вини, попередній поведінці порушника, невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків з урахуванням бойового наказу командира роти, згідно з бойовим розпорядженням командира батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 від 04 жовтня 2022 року №640/281/178дск, посилання на який міститься в акті службового розслідування.

Матеріали справи свідчать, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 23.02.2024 №499 «Про призначення службових розслідувань» призначено службове розслідування за фактом виявлених недоліків, які вказані в акті перевірки окремих питань служби пального і мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_1 .

За результатами службового розслідування складено акт про проведення службового розслідування від 28.03.2024 №877.

На підставі вказаного Акта командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №846 від 28.03.2024 «Про результати проведення службових розслідувань».

Відповідно до пункту 1.8 Наказу №846, за фактом виявлення порушень у веденні та оформленні дорожніх листів, які призвели до можливих матеріальних втрат та понаднормового списання пального, а саме 259 літрів автомобільного бензину на суму 12565,71 грн та 18739 літрів дизельного пального на суму 964895,68 грн за порушення вимог статей 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України водію автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти підвозу боєприпасів військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 оголошено догану.

Пунктом 4.1. вказаного наказу за порушення пункту 5 приміток до Норми витрати пального, олив, мастил і спеціальних рідин при експлуатації, ремонті та консервації військової техніки й озброєння Збройних сил України (зі змінами), що затверджені наказом Міністра оборони України від 06.01.1999 №01, зокрема з позивача, вказано стягнути визначену шкоду в порядку встановленому Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 за №160-ІХ у розмірі 90074,95 грн (а.с. 93-101).

Вартісна оцінка завданої шкоди встановлена згідно довідки про вартісну оцінку завданої шкоди державі станом на 28.03.2024, згідно якої за позивачем значиться перевитрата 2420 л пального, ціна якого 44,19772 грн за кожен літр.

Сума заподіяної позивачем матеріальної шкоди державі з урахуванням коефіцієнта густини нафтопродуктів визначена відповідачем у розмірі 90074,95 грн.

Підставою притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стали висновки службового розслідування про понаднормове списання, зокрема позивачем, 2420 літрів ДП на суму 90074,95 грн внаслідок недосконалого знання ним керівних документів, а саме Норми витрати пального, олив, мастил і спеціальних рідин при експлуатації, ремонті та консервації військової техніки й озброєння Збройних сил України, затверджені наказом Міністра оборони України від 06.01.1999 №01. Зокрема, в порушення пункту 5 приміток до Норми 60,5 у дорожніх листах №213, №276, №393, №978, №1238, №1917, №2120, №2273, №2473, №2647, №2863, №3101, №3256, №3348, №3466, №3548, №3628, №3860, №3712, №3940, №4024, №4129, №4558, №4619, №4708, №4900, №5146, №5266, №5420, №5550, №5615, №5744, №7986, №8479, №8752, №8939, №9238 невірно застосовувалися коефіцієнти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, за результатами службового розслідування фактів привласнення позивачем пального встановлено не було, звернень до правоохоронних органів по даних фактах керівництвом військової частини ініційовано не було.

Відповідно до відібраних пояснень позивача під час проведення службового розслідування списання пального у зазначених вище дорожніх листах здійснювалось згідно доведених командиром підрозділу ОСОБА_3 норм, загальна кількість кілометрів маршруту взята з одометру транспортного засобу.

Позивач відмовився ставити підпис у відомості доведення наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2024 за №846 «Про результати проведення службових розслідувань», що підтверджується Актом за №3823 від 05.04.2024 про відмову військовослужбовців та працівник Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 ознайомлюватись та ставити підписи в відомості доведення наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №846.

Так, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 3 жовтня 2019 року №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (ст. 2 Закону).

Згідно з пунктами 4-5 частини 1 статті 1 Закону №160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Частинами 1-2 статті 3 вказаного закону визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Отже, частина 2 статті визначає перелік умов необхідність яких є обов`язковою для притягнення до матеріальної відповідальності особу.

Стаття 5 Закону визначає порядок обмеженої матеріальна відповідальність- як виду матеріальної відповідальності

Так за частино 1 статті 5 Закону, Особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Таким чином, враховуючи, що Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень, максимальний розмір обмеженої матеріальної відповідальності, який відповідач міг би застосувати до позивача складав 40260 гривень (2684 гривень*15).

Стаття 6 Закону визначає порядок повної та підвищеної матеріальна відповідальність.

Так, частиною 1 вказаної статті встановлено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Судом встановлено, що акті службового розслідування та спірному наказі (п.1.8, 4.1 Наказу) не визначено до якого саме виду матеріальної відповідальності притягується позивач (обмеженого чи повного).

За статтю 7 Закону, розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

Якщо строк експлуатації військового та іншого майна на дату його втрати закінчився або неможливо встановити час його втрати, відшкодування шкоди проводиться в розмірі 50 відсотків первинної вартості майна, якого не вистачає, але не нижче вартості металів, у тому числі дорогоцінних, та дорогоцінного каміння, які в ньому містяться, визначеної відповідно до законодавства про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей.

Стаття 9 Закону № 1417 визначає обставини, що виключають матеріальну відповідальність.

Так, завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.

Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.

Стаття 8 Закону визначає порядок проведення службового розслідування.

Так, Посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.

Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис.

У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

З Акту службового розслідування вбачається, що позивачем було понаднормовано списано 2420 л пального, на суму 90074,95 грн внаслідок недосконалого знання ним керівних документів, а саме - Норми витрати пального, олив, мастил і спеціальних рідин при експлуатації, ремонті та консервації військової техніки й озброєння Збройних сил України, затверджені наказом Міністра оборони України від 06.01.1999 №01.

Колегія суддів зазначає, що Актом службового розслідування не встановлено, коли, ким (відповідальна особа) та за якими обставинами доводились до відома, зокрема, позивача вказані вимоги Норм витрат, матеріали справи також не містять вказаної інформації, підтвердженої належними доказами.

Також, колегія суддів зазначає, що додатково до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство (затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300 (далі Положення №300).

Пунктом 2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб.

Згідно з п.п.3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають: заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби - начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи; начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби; начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту; начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби; начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер); начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці; начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

При цьому, Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України (яка була затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440 (далі за текстом - Інструкція №440) визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна. Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.

За визначенням пункту 2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Розділом XVIII Інструкції №440 визначено особливості обліку пально-мастильних матеріалів, спеціальних рідин, спирту та технічних засобів служби пально-мастильних матеріалів.

Відповідно до пункту 4 вказаного розділу Інструкції (в редакції на час спірних правовідносин) видавання пального в підрозділі, який проводить самостійне заправлення техніки пальним штатними засобами, здійснюється за роздавальними (здавальними) відомостями з відповідними записами про кількість виданого пального в дорожніх листах (додаток 82) і робочих листах агрегатів (додаток 83).

У свою чергу, Додаток 82 до Інструкції містить пояснення щодо оформлення дорожнього листа.

Так, дорожній лист є розпорядчим документом, що видається командиру підрозділу та водію на виконання завдання і є підставою для обліку роботи машини, а також для списання витрат і визначення економії (перевитрат) пального.

Згідно із пунктом 5 Додатку 82 до Інструкції у графі "Наявність перед виїздом" розділу 1 дорожнього листа вказується кількість пального, що є в паливних баках машини перед виходом її з парку. Ці дані беруться з графи "Наявність під час постановки на стоянку" попереднього дорожнього листа або з книги обліку роботи машин, витрати пального і масел. У графі "Отримано" розділу 1 кількість виданого пального підтверджується підписом особи, яка здійснювала заправлення машини, із зазначенням дати.

Відповідно до пункту 7 Додатку 82 до Інструкції дорожній лист із заповненим розділом 2 "Робота машини", підписаний старшим машини (особою, що користувалась машиною), перевіряється і підписується особами, що відповідають за експлуатацію машин у підрозділі, після чого здається до відповідної служби забезпечення військової частини, де дані про роботу машини і витрати пального записуються до книги обліку роботи машин, витрати пального і масел.

Також у цьому додатку зазначено, що дорожні листи передаються до фінансово-економічного органу військової частини для опрацювання та зберігання.

Матеріали справи свідчать, що дорожні листи, які складались і здавались позивачем приймались відповідними службовими особами і командирами без зауважень, про що свідчить їх особистий підпис.

Наявні у дорожніх листах відміток про допущені позивачем при їх заповненні помилки, не містять дати їх внесення, не засвідчені підписом відповідальної особи. При цьому, у разі допущення помилок при заповненні дорожніх листів щодо показників, такі дорожні листи не приймаються.

Щодо посилання скаржника на те, що командир не може належним чином перевірити фактичні дані, що записані в дорожньому листі, оскільки лише водій має інформацію щодо показання пробігу автомобіля відповідно до показників одометра, оскільки саме водій вказує інформацію про витрату пального та інші необхідні дані, колегія суддів зазначає, що за положенням нормативних актів командир перевіряє інформацію зазначену у листах і підписує їх за наслідками такої перевірки. Суть порушення полягає у невірному застосуванні позивачем коефіцієнтів норм витрат паливно-мастильних матеріалів, з огляду на пояснення відповідача, командир володів інформацію щодо діючих коефіцієнтів норм витрат, а отже повинен був перевірити їх застосування.

Також, матеріали справи свідчать, що відповідачем під час розслідування ставилось під сумнів загальна кількість пройдених кілометрів по маршруту, тобто, ґрунтуватися на припущеннях, при цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних і допустимих доказах.

Зі змісту дорожніх листів також вбачається рух транспорту по місту. Проте, вказаним обставинам у акті службового розслідування не надавалась оцінка.

Тобто, відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що у п. 1.8 Наказу зазначено про можливі матеріальні втрати та понаднормове списання пального при веденні та оформленні дорожніх листів.

Суд зазначає, що фактично відповідач у спірному наказі робить припущення щодо матеріальних втрат, понаднормового списання та їх обсягів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України,ст.6 КАС Українита ч. 1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01 липня 2003 року вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на те, що представник позивача у адміністративному позові не заперечує щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а лише стверджує щодо незаконності притягнення клієнта до матеріальної відповідальності, оскільки позивач не погоджується з п. 1.8 оскаржуваного Наказу, яким позивача і притягнуто до дисциплінарної відповідальності. При цьому, зі змісту позову та викладених обставин в ньому вбачається, що позивач та представник не погоджуються як з висновками акту так і наказу щодо наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами службового розслідування належним чином не встановлені обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки; причини та умови, що сприяли його вчиненню.

Щодо оскаржених наказів в частині стягнення з позивача шкоди заподіяної державі, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами законодавства, відповідальність військовослужбовця може мати місце за наявності його вини у заподіянні шкоди шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків та за умови відсутності обставин, які визначаються Законом як підстави для звільнення військовослужбовця від матеріальної відповідальності.

Як встановлено судом у межах цієї справи, відповідачем не доведено вчинення позивачем винних дії чи допущення протиправної бездіяльності, які призвели до заподіяння шкоди шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, а у акті службового розслідування вказано про невірність оформлення дорожніх листів (невірно застосовано коефіцієнти).

Доказів про те, що зазначені обставини призвели до завдання шкоди, матеріали службового розслідування не містять.

Наказ про оголошення позивачу догани містить посилання на те, що виявлене порушення призвело до можливих матеріальних витрат, що у тому числі не свідчить про встановлення беззаперечних доказів.

Отже, вказаним службовим розслідуванням не доведено порушення позивачем вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до матеріальних збитків

Також, як зазначалось, в акті службового розслідування та спірному наказі (п.1.8, 4.1 Наказу) не визначено до якого саме виду матеріальної відповідальності притягується позивач (обмеженого чи повного).

Так, матеріали службового розслідування та наказ органу/установи про накладення на військовослужбовця матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню завдання шкоди завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню, здійснення контролю.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про скасування оскарженого наказу про відшкодування шкоди є обґрунтованим.

Щодо посилання скаржника на пропуск строку звернення до суду з позовом. Колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частини 1 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частиною 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», не залежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі згідно частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Зазначене дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в частині другій статті 122 КАС України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Своєю чергою суд при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

При цьому, позивачу недостатньо лише послатися на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Вказаний висновок сформовано в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

У постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 Верховний Суд зауважив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.

Матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача з оскаржуваними наказами або доведення їх до відома.

Щодо посилання скаржника на відмову позивача від ознайомлення із наказом про результати службових розслідувань, що підтверджується доданим Актом від 05.04.2024 про відмову, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є військовослужбовцем, проходить службу в умовах запровадження воєнного стану на посаді водія, у зв`язку з чим часто відбуває у службові відрядження.

Позивач, 08.04.2024 звернувся за наданням правової допомоги до адвоката Манзюка Т.Ю.

26.06.2024 представником було отримано відповідь від військової частини на його адвокатський запит із запитуваними документами про результати службового розслідування та притягнення позивача до матеріальної та дисциплінарної відповідальності.

З позовною заявою до суду позивач звернувся 31.07.2024.

Отже, на думку суду вказані обставини є поважними, а складання відповідачем акту про відому від ознайомлення, у даному випадку не змінює дату отримання спірних наказів. Також, матеріали справи не містять доказів щодо можливості позивача ознайомитись 05.04.2024 із спірними наказами.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично не оскаржувалось в іншій частині, то в цій частині таке судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі від 20.05.2013 №7 , відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/5103/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак