Справа № 240/15560/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Житомир справа № 240/15560/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому:

- визнати протиправними дії Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова щодо встановлення йому в період з 01.03.2018 по 29.06.2024 відсоткового розміру доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук 10% від посадового окладу, та щодо встановлення в період з 01.03.2018 по 29.06.2024 відсоткового розміру доплати (надбавки) за вчене звання 5% від посадового окладу;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити йому за період з 01.03.2018 по 29.06.2024 включно доплату (надбавку) за науковий ступінь доктора наук, визначивши її відсотковий розмір 25% від посадового окладу;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити йому за період з 01.03.2018 по 29.06.2024 включно доплату (надбавку) за вчене звання, визначивши її відсотковий розмір 25% від посадового окладу;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити йому за період з 01.03.2018 по 29.06.2024 включно грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основної та додаткової відпустки, грошову допомогу при звільненні, обчисливши їх розмір із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук у розмірі 25% від посадового окладу та доплати (надбавки) за вчене звання у розмірі 25% від посадового окладу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що у період з 01.03.2018 по 29.06.2024 проходив військову службу у Житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова (далі також - відповідач). Не погоджуючись із відсотковим розміром доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук та за вчене звання та як наслідок розміром грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних основної та додаткової відпустки, грошової допомоги при звільненні, однак отримав відмову у їх задоволенні. Вважає, що здійснений відповідачем розрахунок грошового забезпечення у спірний період призвів до отриманих виплат у неналежному розмірі, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 прийнято до провадження позовну заяву та відкрите провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

11.09.2024 представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Вважає, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду, оскільки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за відповідний місяць позивач дізнався першого числа місяця, який слідує за наступним місяцем. При цьому, про розмір нарахованого і виплаченого грошового забезпечення за грудень березень 2024 року позивач дізнався 01.05.2024. Тому тримісячний строк звернення до суду щодо виплати йому грошового забезпечення за березень 2024 року спливає через три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права (01.05.2024), тобто 01.08.2024. Позовну заяву позивач подав до суду 19.08.2024.

При цьому по суті спору, представник Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова пояснень не надав, обмежившись доводами про дотримання процесуального строку звернення до суду із даною позовною заявою.

У той час, суд враховує, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.

Враховуючи вищевикладену позицію, що у даному випадку позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум шляхом отримання листа-відповіді відповідача в серпні 2025 року, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вказує наступне.

ОСОБА_1 , у спірний період проходив військову службу у Житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова.

Відповідно до диплому кандидата наук серії НОМЕР_1 від 26.06.2014, присуджено науковий ступінь - доктора технічних наук із спеціальності інформаційні технології.

Рішенням Вищої атестаційної комісії України від 14.10.2009 (протокол №36-08/4) на підставі рішення вченої ради Житомирського військової інституту імені С.П.Корольова Національного авіаційного університету Міністерства оборони України позивачу присвоєно вчене звання старшого наукового співробітника зі спеціальністю озброєння і військова техніка.

Позивач вважає, що під час проходження військової служби у вказаний період йому не правильно встановлено відсотковий розмір доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук та за вчене звання, що призвело до виплати його грошового забезпечення та виплат при звільненні в значно меншому розмірі.

Вважаючи, що з 01.07.2014 позивач набув право на отримання доплати (надбавки) за вчене звання у розмірі 25% посадового окладу та представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію про відсотковий розмір вказаних доплат та здійснити доплату у разі неправильного його застосування.

Листом від 02.08.2024 №519/4579 відповідач повідомив представнику позивача про відсутність підстав для перерахунку його грошового забезпечення та обрахованих з такого виплат. При цьому, склав позивачу довідку про нараховані та виплачені позивачу надбавки за науковий ступінь кандидата наук за період з 11.07.2007 по 29.06.2024. За інформацією викладеною у такій довідці надбавку за науковий ступінь визначено у розмірі 10% від посадового окладу, відповідно до наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018. Крім цьому, відповідачем складено довідку про нараховані та виплачені позивачу надбавки за вчене звання за період з 14.10.2009 по 29.06.2024, в якій зазначено про нараховані і виплачені надбавки за вчене звання позивача у розмірі 5% від посадового окладу, відповідно до наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018.

Позивач, не погоджується із розрахунком свого грошового забезпечення, вернувся до суду з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 01.01.1992 (Закон - №2262-ХІІ).

Статтею 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 року №1556-VII (далі - Закон №1556-VII) законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону №1556-VII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Частиною четвертою статті 13 Закону №1556-VII визначено, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти.

З аналізу наведених норм слідує, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти зі специфічними умовами навчання). Особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. Водночас основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України "Про вищу освіту".

Згідно з частиною другою статті 59 Закону №1556-VII науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір доплат за рахунок власних надходжень.

Підпунктом 8 пункту 2 розділу XV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1556-VII визначено, що після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника.

Вказаними нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання незалежно від того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання чи звичайним закладом вищої освіти.

Обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачеві доплати за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 10% та вчене звання у розмірі 5%, відповідач посилається на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України №704, пп.2 п.6 якої передбачено, що доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу.

Матеріали справи свідчать, що у спірний період позивачу доплату за науковий ступінь у розмірі 10% та вчене звання у розмірі 5% встановлено відповідно до відповідно до наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018.

У той же час, як зазначено вище, до спірних правовідносин за участю позивача, як до науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу зі специфічними умовами навчання, мають застосовуватися приписи Закону №1556-VII, яким, зокрема ч.2. ст. 59, установлено доплати за науковий ступінь доктора наук та за вчене звання старшого дослідника у 25 відсотків посадового окладу.

Аналіз встановлених обставин справи, враховуючи надану правову оцінку, дає підстави для висновку, що по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон №1556-VII є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що правила визначення доплати за науковий ступінь, установлені підпунктом 2 пункту 6 постанови №704, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, у той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу у вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону №1556-VII.

Понад це, установлення науково-педагогічним працівникам у залежності від виду навчального закладу різних розмірів доплат за науковий ступінь розглядається судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які, маючи відповідні наукові ступені та звання та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких урегульована Законом №1556-VII, отримують доплати в менших розмірах, ніж працівники освіти, які працюють у вищих навчальних закладах освіти.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру доплат за науковий ступінь у спірних правовідносинах слід застосовувати норму частини другої статті 59 Закону №1556-VII, а не положення підзаконного акту - постанови №704.

Отже, при визначенні доплати за науковий ступінь позивачу необхідно застосовувати доплату за науковий ступінь (доктора наук) та вчене звання (старшого наукового співробітника) у розмірі 25 % посадового окладу, відповідно до ч.2 ст. 59 Закону №1556-VII.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.12.2023 у справі №380/16427/21.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача, яка полягає у встановленні позивачу в період з 01.03.2018 по 29.06.2024 відсоткового розміру доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук 10% від посадового окладу, та щодо встановлення в період з 01.03.2018 по 29.06.2024 відсоткового розміру доплати (надбавки) за вчене звання 5% від посадового окладу.

З метою належного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нову довідку про розмір грошового забезпечення позивача станом на 05.03.2019 із зазначенням відомостей про доплату за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, відповідно до положення ч.2 ст.59 Закону України "Про вишу освіту".

Крім того, при вирішенні спірних питань суд враховує, що розмір додаткових видів та одноразових додаткових виплат безпосередньо залежить від розміру грошового забезпечення в цілому, а тому підлягають перерахунку.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями ст.90 КАС України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів при розгляді вказаних спірних правовідносин, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Питання про розподіл судових витрат, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закон України "Про судовий збір" №3674-VI від 08 липня 2011 року, судом не вирішуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 77, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова (просп. Миру, 22, м. Житомир, 10004. ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправними дії Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова щодо встановлення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 по 29.06.2024 відсоткового розміру доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук 10% від посадового окладу, та щодо встановлення в період з 01.03.2018 по 29.06.2024 відсоткового розміру доплати (надбавки) за вчене звання 5% від посадового окладу.

Зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 29.06.2024 включно доплату (надбавку) за науковий ступінь доктора наук та доплату (надбавку) за вчене звання визначивши її відсотковий розмір 25% від посадового окладу.

Зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 29.06.2024 включно грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основної та додаткової відпустки, грошову допомогу при звільненні, обчисливши їх розмір із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук у розмірі 25% від посадового окладу та доплати (надбавки) за вчене звання у розмірі 25% від посадового окладу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 20 травня 2025 р.

20.05.25