Справа № 815/178/16
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 травня 2025 року

м. Київ

справа №815/178/16

адміністративне провадження № К/990/18858/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів - Желєзного І.В., Мацедонської В.Е.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі №815/178/16 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, у якому просила визнати протиправним та скасувати наказ №3131к від 14 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м. Одеси у зв`язку із проведенням реорганізації та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в структурі Прокуратури та стягнути з Прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним і скасовано наказ Прокуратури від 14 грудня 2015 року №3131к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м. Одеси з 14 грудня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в структурі Прокуратури. Стягнуто з Прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2015 року по день фактичного поновлення на посаді.

Постановою Верховного Суду від 17 липня 2018 року скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року залишено в силі.

23 січня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року за виключними обставинами.

В обґрунтування поданої заяви позивачка посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року №11-р(II)/2024 у справі №3-157/2023(290/23), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами та залишено рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року по справі №815/178/16 в силі.

До Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі №815/178/16, яка зареєстрована 05 травня 2025 року. Заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, винести постанову, якою заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року задовольнити.

Перевіривши матеріали касаційної скарги та зміст ухвалених у цій справі судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з наступних підстав.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Такими ухвалами в силу пунктів 3, 4, 5, 13, 17, 20 частини першої статті 294 КАС України є ухвали щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові); відмови у відкритті провадження у справі; залишення позову (заяви) без розгляду; закриття провадження у справі; відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане (пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України).

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що оскільки заявник у цій справі просить переглянути за виключними обставинами судове рішення, яким йому в задоволенні позову відмовлено, тобто рішення, що не підлягає примусовому виконанню, таке судове рішення не може вважатися невиконаним в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України з огляду на висновок Верховного Суду в ухвалі від 14 травня 2020 року у справі №808/1628/18. Крім цього, суди зазначили, що рішення Конституційного Суду України поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього.

У контексті вказаного Верховний Суд звертає увагу на те, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду, у тому числі у правовідносинах щодо яких виник спір.

Так, у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання, а тому воно не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами за указаної нормативної підстави.

У цій постанові також зазначено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин і не доводить факту допущення судом помилки під час вирішення спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Питання застосування наслідків установлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону чи іншого нормативно-правового акта також було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у кримінальній справі №4819/49/19, у якій теж вирішувалася заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19, зокрема, зазначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням.

Слід зазначити, що аналогічний підхід щодо застосування положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України Верховний Суд висловив, як у справі №440/4627/19 (постанова від 17 грудня 2023 року), так і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справах за позовами прокурорів, що були звільнені з прокуратури, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», зокрема у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року), у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №420/1319/21 (ухвала від 04 травня 2023 року), у справі №580/2313/20 (ухвала від 10 травня 2023 року), у справі №620/4397/20 (ухвала від 11 травня 2023 року), у справі №420/4589/20 (ухвала від 06 березня 2025 року), у справі №420/4572/20 (ухвал від 13 березня 2025 року) та інших.

Висновки судів попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях повністю узгоджуються із зазначеними висновками Верховного Суду.

Отже, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, вірно застосували пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, правильне її застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.

Ураховуючи, що зміст оскаржених рішень судів першої та апеляційної інстанцій свідчить про правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною другою статті 333 КАС України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі №815/178/16 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М.В. Білак

І.В. Желєзний

В.Е. Мацедонська