Справа № 640/27681/21
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-
30.09.2021 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Служби безпеки України, в якій просив:
- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо не виплати ОСОБА_1 індексації доходів (грошового забезпечення) в період з 01.01.2016 по 09.08.2019;
- зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 526095грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 09.08.2019 позивача було звільнено з військової служби і виключено зі списків особового складу СБУ. 13.11.2020 представником позивача було подано адвокатський запит з проханням надати інформацію чи була нарахована індексація на доходи (на грошове забезпечення). 30.11.2020 позивачем отримано відповідь від фінансово-економічного управління СБУ, в якій зазначено, що в межах наявного фінансового ресурсу виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям за період з січня 2016 по серпень 2019 року у СБУ можливості не було. Разом з відповіддю було надано довідку від 18.11.2020 за №21/2/2-1368 про те, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби індексація доходів з 01.01.2016 по 09.08.2019 не нараховувалась та не виплачувалась. Також була надана довідка від 18.11.2020 №21/2/2-1369 про розмір грошового забезпечення станом на 15.08.2019, також було надано довідку від 18.11.2020 №21/2/2-1376 про грошове забезпечення позивача за час проходження військової служби.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2021 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду від 17.11.2021 відмовлено в задоволенні клопотання Служби безпеки України про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 року адміністративна справа прийнята до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 05.03.2025 року.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
27.02.2025 в системі «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких представник зазначив, що інших заперечень, окрім тих, що вказані у відзиві від 08.11.2021 немає, просив користуватися ними при ухваленні рішення та відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.05.2021 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано протиправними дії Служби безпеки України щодо не виплати позивачу індексації доходів (грошового забезпечення) в період з 01.01.2016 по 09.08.2019 та зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 09.08.2019.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 апеляційну скаргу Служби безпеки України залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.05.2021 залишено без змін.
На виконання рішення суду відповідачем було проведено нарахування індексації грошового забезпечення позивача та за період з 01.01.2016 по 30.07.2019 нараховано 6444,82грн індексації.
Дана сума була перерахована позивачу 21.07.2021, що підтверджується листом Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 26.07.2021 № 21/2/2-В-29/5 та платіжним дорученням № 5743 від 21.07.2021.
Листом від 30.08.2021 № 21/3/1-Б-80-Б-81/5 на виконання адвокатського запиту від 25.08.2021 щодо виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 09.08.2019 та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач повідомив представника позивача про наступне.
Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до закону України «про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів заселення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003.
Щодо визначення базового місяця для проведення індексації повідомлено, що після змін, внесених постановою КМУ № 1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів базовим періодом нарахування індексації став місяць підвищення посадового окладу. Водночас, до набуття зазначених змін, місяць, в якому відбулося підвищення грошових доходів населення (в тому числі збільшення розмірів складових грошового забезпечення), вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.
Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повідомлено, що на військовослужбовців як на осіб, правовідносини яких з державою регулюються законодавством про військову службу, положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, інших актів законодавства про працю, в тому числі Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 № 159, не поширюються.
Отже, спір між сторонами виник з підстав неправильного розрахунку індексації грошового забезпечення позивача та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій по невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.08.2019 та зобов`язання вчинити певні дії, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та її належить обов`язково нараховувати й виплачувати, про що зазначив Верховний Суд у постановах від 23.10.2019 у справі №825/1832/17, від 16.04.2020 у справі №822/3307/17, від 16.09.2020 у справі №815/2590/18.
Конституційний Суд в рішенні №9-рп/2013 від 15.10.2013 року дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Оскільки зміни у статтю 233 КЗпП України, які ввели обмеження строку звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать звільненому, були передбачені Законом України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин», який був прийнятий 01.07.2022 року, а чинності набрав 19.07.2022 року, а попередня редакція статті 233 КЗпП України не містила обмежень на звернення до суду з аналогічних питань, при застосуванні строків давності звернення до суду підлягають застосування положення КЗпП України, які діяли на момент порушення права позивача на виплати.
Отже, позивач не обмежений будь-якими строками щодо звернення до суду з позовом про стягнення належної йому індексації, як складової частини грошового забезпечення.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ).
Відповідно до ст. 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст. 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення.
Статтею 4 Закону 3 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону №1282-ХІІ підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078).
Відповідно до з п. 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Верховний Суд у постанові від 10.09.2020 року у справі № 200/9297/19-а вказав, що як базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення з 01.12.2015р. має застосовуватися січень 2008 року.
Верховний Суд в постанові від 19.05.2022 року по справі № 400/103/21 зазначив, що з урахуванням п. 5 Порядку № 1078 індексація грошового забезпечення особи за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року підлягає обчисленню з урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, тобто, січня 2008 року, виходячи з наступного.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Таким чином, відповідно до положень пунктів 2, 5 Порядку №1078 для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.
Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.
Згідно з п.10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.
Під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових, в даному випадку окладу), є базовим при проведенні індексації.
На момент виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови КабМіну України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294 (далі - постанова №1294), яка набрала чинності 01.01.2008 року, та якою було затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Постанова № 1294 діяла до дати набрання чинності постановою КабМіну України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01.03.2018 року.

Отже, відповідно до приписів Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, оскільки в січні 2016 року тарифні ставки не змінювалися.

Як вбачається з розрахунку, проведеного представником позивача за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, загальна сума індексації дорівнює 83 625,23грн. При цьому розрахунок проведений виходячи з того, що базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення є січень 2008 року, що відповідає вищевказаним приписам чинного на той час законодавства.

Відповідачем же розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 проведений без урахування базового місяця січня 2008 року.

Таким чином, суд приймає як вірний розрахунок за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, складений представником позивача.

Разом з тим, по тексту позовної заяви представник позивача просить нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.08.2019, проте розрахунок наданий лише по лютий 2018 року.

За період з 01.03.2018 по 01.07.2019 відповідачем, з урахуванням підвищення окладу з 01.03.2018 вірно нарахований індекс інфляції, оскільки базовим місяцем за цей період є 01.03.2018.

Загальна сума індексації за період з 01.03.2018 по 01.07.2019 включно становить 957грн. 84коп. та індексація за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 становить 83625,23 грн, що разом дорівнює 84 583,07.

Як вбачається з платіжного доручення № 5743 від 21.07.2021 позивачу перераховані кошти в розмірі 6348,15, а тому залишок індексації, який слід нарахувати та виплатити позивачу становить 78 234,92грн.

Щодо вимог в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку розрахунку при звільненні) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому застосуванню в цій частині підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Статтею 117 КЗпП України ( в редакції станом на 30.09.2021) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В той же час, згідно ст. 117 КЗпП у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13ц.

Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Верховний Суд у постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 зазначив, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності новою редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, 19.07.2022, і після цього.

Так, період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Судом встановлено, що станом на 15.08.2019 (на день звільнення позивача) розмір грошового забезпечення становив 21 043,80 грн, що підтверджується довідкою від 18.11.2020 № 21/2/2-1369.

За 2019 рік позивач отримав дохід 196831,98грн., а отже в середньому розмір грошового забезпечення на місяць у 2019 році становив 24 604 грн.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункту 8 вищевказаного Порядку).

Враховуючи, що сторонами не надано суду довідки з помісячним доходом позивача за 2019 рік, задля встановлення його доходу за два місяці, що передували звільненню, при обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд застосовує середнє грошове забезпечення 24604грн.

У червні 2019 року 18 робочих днів, у липні 2019 року 23, що загалом становить 41 день

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 600,10грн (24604грн /41 день).

Тобто, зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (15.08.2019) по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток за вказаний період має становити 641506,9грн (600,10 грн*1069).

З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, з урахуванням таких критеріїв.

Щодо періоду з 19.07.2022 по 19.01.2023 (обмеження строком виплати у 6 місяців), то слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Так, згідно довідки про розмір грошового забезпечення позивача на день звільнення 15.08.2019 грошове забезпечення позивача становило 21 043,80грн.

Із урахуванням індексації грошового забезпечення в сумі 78 234,92грн, на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат мала становити 99278,72 грн (21043,80+78234,92).

Період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 19.01.2023 (обмеження строком виплати у 6 місяців) складає 185 дні, тому середній заробіток за вказаний період становить 111018,5грн (600,10 грн*185).

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на звернення позивача до суду вперше майже через 3 років після звільнення, а також приймаючи до уваги, що розгляд справи в Окружному адміністративному суді м. Києва тривав майже 4 роки (що вплинуло на збільшення періоду, за який розраховується середній заробіток за час затримки розрахунку), враховуючи, що з 24.02.2022 року Україна перебуває в воєнному стані, в період дії якого Служба безпеки України, як орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, забезпечує державну безпеку України, а також враховуючи розмір виплаченої позивачу на виконання рішення суду індексації грошового забезпечення та залишку індексації, яка підлягає нарахуванню та виплаті на підставі цього рішення порівняно із розрахованим середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2019 року по 19.01.2023 року, суд вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 78 234,92 грн, що дорівнюватиме розміру індексації грошового забезпечення, визначеної судом в цьому рішенні та буде співмірною компенсацією майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо не виплати в повному розмірі ОСОБА_1 індексації доходів (грошового забезпечення) в період з 01.01.2016 по 09.08.2019; зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 09.08.2019 в сумі 78 234,92грн (сума визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів); зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 49208грн. (сума визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи вищевикладене суд доходить висновку, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Заявляючи про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. представник позивача не надав до позовної заяви ані договору про правничу допомогу, ані акту виконаних робіт, ані доказів оплати витратна правничу допомогу, а тому відсутні підстави для відшкодування цих витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, буд.33, ЄДРПОУ 0034074) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо не виплати в повному розмірі ОСОБА_1 індексації доходів (грошового забезпечення) в період з 01.01.2016 по 09.08.2019.

Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 09.08.2019 в сумі 78 234,92 грн (сума визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів).

Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 78 234,92 грн. (сума визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець