Справа № 640/7064/20
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 р. № 640/7064/20

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд визнати протиправною (незаконною) та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у м. Києві від 08.05.2019 № Ф-228947-17У.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він не згоден з оскаржуваною вимогою про сплату боргу (недоїмки) та вважає її протиправною, у зв`язку з тим, що в період з 2015 року він перебував на службі в органах поліції, підприємницькою діяльністю не займався. Також, за доводами позивача, 27.06.2019 за його заявою від 26.06.2019 було припинено державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом направлено адміністративну справу №640/7064/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - до Харківського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025 дана справа передана на розгляд судді.

Ухвалою від 24.02.2025 прийнято адміністративну справу до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного провадження. Запропоновано позивачу подати відзив на позовну заяву. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів. Витребувано в позивача дані щодо припинення підприємницької діяльності. Витребувано в Головного управління ДПС у м. Києві розрахунок до вимоги від 08.05.2019 № Ф-228947-17У, дані щодо обліку позивача як ФОП, звітування, дані щодо доходу отриманого позивачем у період нарахування боргу (довідка ОК-5).

Копії ухвали про прийняття справи до розгляду надіслані позивачу та відповідачу засобами поштового зв`язку та отримані останніми, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого останній зазначив про правомірність оскаржуваної вимоги, оскільки за даними інформаційної системи Головного управління ДПС у м. Києві Нетяга С.С. перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві як ФОП з 28.02.2014 по 27.06.2019, з 27.02.2014 по 31.12.2014 застосовував спрощену систему оподаткування, з 01.01.2015 по 27.06.2019 знаходився на загальній системі оподаткування. В інтегрованій картці платника ОСОБА_1 обліковувались автоматичні нарахування єдиного внеску згідно обраної системи оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску в загальній сумі 25 680,05 грн.

Також, відповідач подав до суду письмові пояснення, згідно яких фактично підтвердив обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, та розрахунок заборгованості позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та вказані заяви, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в Головному управлінні ДФС у м. Києві (в подальшому - Головне управління ДПС у м. Києві) з 27.02.2014 (номер запису 2 155 543), що вбачається з відповідного витягу. (а.с. 17-18)

Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця здійснена 27.06.2019.

Водночас, ФОП ОСОБА_1 , перебуваючи на обліку як фізична особа-підприємець, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску в загальній сумі 25 680,05 грн:

- І-ІV квартали 2014 року, по термінам сплати: 22.04.2014 (845,30 грн), 21.07.2014 (1267,95 грн), 20.10.2014 (1 267,95 грн), 20.01.2015 (1 267,95 грн);

- січень-грудень 2017 року від 09.02.2018 на суму 8 448,00 грн;

- І-ІV квартали 2018 року, по термінам сплати: 19.04.2018 (2 457,18 грн), 19.07.2018 (2457,18 грн), 19.10.2018 (2 457,18 грн), 21.01.2019 (2 457,18 грн);

- І квартал 2019 року, термін сплати: 19.04.2019 (2 754,18 грн).

При цьому, згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву відповідач повідомив, що позивачем було сплачено за вказані вище періоди заборгованість у сумі 1 690,60 грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, складеного відносно позивача, вбачається наявність заборгованості за зазначені вище періоди в загальній сумі 23 989,45 грн (25 680,05 грн - 1 690,60 грн).

Головним управлінням ДфС у м. Києві у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 № Ф-228947-17 на суму 23 989,45 грн. (а.с. 88)

Позивач, не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Суд зазначає, що Закон №2464 не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати ЄСВ у разі, коли такою особою фактично не отримано дохід під час підприємницької діяльності. Факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення. Законом не визначено обов`язок фізичної особи - підприємця сплачувати ЄСВ за себе самостійно у разі, коли така особа не здійснює підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і ЄСВ за неї сплачує роботодавець.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд вважає за необхідне надати оцінку обставинам перебування позивача у трудових відносинах, факту сплати роботодавцями у спірний період за позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Так, за спірною податковою вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивачу нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску з 2014 (І-ІV квартали) по березень 2019 року.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, позивач у період з 27.02.2015 (наказ ГУМВС України в Київській області від 27.02.2015 № 144 о/с) по 07.11.2015 (наказ ГУМВС України в Київській області від 07.11.2015 № 73 о/с) знаходився на службі в органах внутрішніх справ та з 07.11.2015 (наказ ГУНП в Київській області від 16.12.2015 № 43 о/с) по 28.02.2019 (наказ ГУНП в Київській області від 22.02.2019 № 99 о/с) знаходився на службі в поліції. ОСОБА_1 звільнений зі служби в Національній поліції України за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

Зазначені обставини встановлені судом з довідки Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.04.2020 № 36аз/109/12.

Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.04.2020 № 225 вбачається, що за період проходження позивачем служби в Головному управлінні Національної поліції з 07.11.2015 по 31.12.2015 із сум його грошового забезпечення був утриманий єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 2,6 відсотка та нарахований у розмірі 34,7 відсотка, а за період з 01.01.2016 по 28.02.2019 - нарахований у розмірі 22 відсотка та сплачений на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 зі змінами та доповненнями, що діяв у вказаних періодах.

Окрім того, як вбачається з довідки Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.03.2019 № 1343 вбачається, що позивач перебував у службовому відрядженні в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, в районі проведення та здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей, у періоди: з 16.01.2016 по 02.03.2016, з 27.05.2016 по 12.08.2016, з 11.10.2016 по 12.12.2016, з 31.03.2017 по 01.06.2017, з 30.09.2017 по 01.12.2017 та з 28.03.2018 по 30.04.2018. (а.с. 26)

Також, наявною в матеріалах справи довідкою Головного управління МВС України в Київській області від 27.03.2019 № 1343 підтверджується, що позивач у період з 25.03.2015 по 30.04.2015 перебував у службовому відрядженні в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. (а.с. 29)

Тобто, факт роботи позивача в Головному управлінні МВС України в Київській області та в Головному управління Національної поліції в Київській області з 2015 року по лютий 2019 року та сплати страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано. Так само відповідачем не надано до суду пояснень щодо неврахування вказаних обставин під час нарахування позивачу ЄСВ за період з 2015 року по лютий 2019 року, неврахування чого впливає на вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Так, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено сплату страхувальником (його роботодавцем) ЄСВ за застраховану особу (позивача) за період з 2015 року по лютий 2019 рік.

Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що ГУ ДФС у м. Києві під час нарахування позивачу ЄСВ за період з 2014 по 2019 рік як застрахованій особі, не в повному обсязі дослідила питання перебування позивача у трудових відносинах та сплати ЄСВ за нього роботодавцем у період з 2015 року по лютий 2019 року, наслідком чого є звільнення позивача від обов`язку сплати ЄСВ за частину спірного періоду з 2015 року по лютий 2019 року, та не врахувало, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказана правова позиція також узгоджується з позиціями Верховного Суду, які викладені в постановах від 18.03.2020 (адміністративне провадження №К/9901/1729/20) та від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19).

Отже, в частині нарахування позивачу заборгованості зі сплати єдиного внеску за 2015 рік та по лютий 2019 року оскаржувана податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною.

Разом з тим, щодо періодів 2014 року та березня 2019 року, суд зазначає, що за вказані періоди позивач не надав до суду доказів працевлаштування та відповідної сплати його страхувальником (роботодавцем) єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Матеріали справи відповідних відомостей не містять.

При цьому, матеріали справи містять відомості щодо роботи позивача в ГУ МВС у Київській області, починаючи з 2015 року та про те, що позивач був звільнений з ГУНП в Київській області з 28.02.2019.

При цьому, починаючи з 28.02.2014 та після звільнення з органів поліції з 28.02.2019 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, оскільки, як вбачається з роздруківки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач припинив підприємницьку діяльність 27.06.2019 (номер запису про припинення - 2155543). (а.с. 17-18)

Тобто, враховуючи встановлені судом обставини щодо трудової діяльності позивача, останній у 2014 році та в березні 2019 року не був працевлаштований в органах поліції чи в іншого роботодавця, який сплачував за позивача єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, тому мав сплачувати самостійно єдиний соціальний внесок як фізична особа-підприємець.

Суд враховує, що заборгованість з ЄСВ було нараховано позивачу за наступні періоди:

- І-ІV квартали 2014 року, по термінам сплати: 22.04.2014 (845,30 грн), 21.07.2014 (1267,95 грн), 20.10.2014 (1 267,95 грн), 20.01.2015 (1 267,95 грн);

- січень-грудень 2017 року від 09.02.2018 на суму 8 448,00 грн;

- І-ІV квартали 2018 року, по термінам сплати: 19.04.2018 (2 457,18 грн), 19.07.2018 (2457,18 грн), 19.10.2018 (2 457,18 грн), 21.01.2019 (2 457,18 грн);

- І квартал 2019 року, термін сплати: 19.04.2019 (2 754,18 грн).

Отже, в частині нарахування заборгованості за 2014 рік (845,30 + 1 267,95 грн + 1267,95 грн + 1 267,95 грн) та за 1 місяць 2019 року - березень (2 754,18 грн (І квартал 2019 року) / 3 місяці = 918,06 грн), що в загальному розмірі становить 5 567,21 грн, податкова вимога є правомірною.

За викладеного суд зазначає, що оскільки в межах даної справи судом встановлено, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 № Ф-228947-17 на загальну суму 23 989,45 грн є правомірною в частині нарахування заборгованості в сумі 5567,21 грн, то, відповідно, зазначена податкова вимога є протиправною та підлягає скасуванню в частині нарахування заборгованості в розмірі 18 422,24 грн = 23 989,45 грн - 5 567,21 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, у зв`язку з встановленням в ході розгляду справи протиправності нарахування позивачу ЄСВ, суд вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 08.05.2019 № Ф-228947-17 в частині нарахування заборгованості з єдиного соціального внеску в розмірі 18 422,24 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві від 08.05.2019 № Ф-228947-17 про стягнення з ОСОБА_1 єдиного соціального внеску в розмірі 18 422,24 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН