Справа № 260/1210/25
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 травня 2025 рокум. Ужгород№ 260/1210/25

Закарпатський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Луцович М.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення комісії з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлене протоколом №04 від 28.01.2025 в частині відмови в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язаному ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати комісію з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) від 21.01.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся до відповідача 1 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак відповідачем 2 було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з відсутністю рішення суду про визнання особи зниклої безвісти за особливих обставин. На переконання позивача, згідно Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та Постанови КМ України № 560 від 16 травня 2024 року для отримання відстрочки ОСОБА_1 не потрібно подавати рішення суду про визнання його брата безвісти зниклим за особливих обставин, а тому рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29 січня 2025 року № 1133 про відмову у наданні відстрочки є незаконним.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Вказує, що з 18 травня 2024 року повноваження щодо розгляду заяви військовозобов`язаного про надання відстрочки від призову на військову службу покладаються на відповідні комісії, що створюються при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах), отже, ІНФОРМАЦІЯ_5 не може бути відповідачем у даній справі. Також відсутні підстави для задоволення вимог в частині, що стосуються зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки це входить до повноважень комісії.

Відповідач 2 відзив на позовну заяву не подав. Судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача 2 про відкриття провадження у справі та надано достатній строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 12.06.1991 та серії НОМЕР_4 від 15.10.1986.

Згідно сповіщення сім`ї № 73 від 28.06.2023 ОСОБА_2 , мужньо виконавши військовий обов`язок зник безвісти 26 червня 2023 року під час ведення наступально-штурмових дій поблизу н.п. Яковлівка Донецької області.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований в Єдиному реєстрі осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, що підтверджується витягом № 9 від 08.11.2023.

Позивач ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 січня 2025 року позивач звернувся до Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації як особі, яка на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

28 січня 2025 року відповідно до протоколу засідання Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4 вирішено відмовити у наданні відстрочки ОСОБА_1 .

29 січня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_7 листом № 1133 повідомив ОСОБА_1 , що протоколом від 28 січня 2025 року № 4 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомив позивача, що такий підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах.

Причина відмови: відсутнє рішення суду про визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин.

Вважаючи рішення відповідача 2 протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також, цим же Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено проведення загальної мобілізації.

На момент розгляду цієї адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Відповідно до частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі Закон №3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закону №3543-XII призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Частинами 7-9 ст. 23 Закону №3543-XII встановлено, що перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.

Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів забезпечується неможливість надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації більше ніж одному військовозобов`язаному з підстав, зазначених у пунктах 9-14 частини першої цієї статті.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 (далі Порядок №560).

За п. 1 Порядку №560 він, серед іншого, визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Відповідно до п. 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Пунктом 58 Порядку №560 встановлено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Згідно з п. 60 Порядку №560 Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, крім підстав, зазначених у пункті 2 частини першої, пунктах 3, 4, 5 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», здійснюється за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Додатком №5 до Порядку №560 затверджено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Перелік).

Згідно пп. 4 п. 2 Переліку (у редакції постанови КМУ від 27 грудня 2024 р. № 1542 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оцінювання повсякденного функціонування особи та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 955) для категорії осіб «жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану» для надання відстрочки надаються: документи, що підтверджують родинні зв`язки (у тому числі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці або посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни), рішення суду про визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин, документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 року №2505-VIII (далі Закон №2505-VIII):

- особа, зникла безвісти, - фізична особа, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування на момент подання заявником заяви про її розшук;

- особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру.

При цьому згідно преамбули до Закону №2505-VIII для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1 Закону №2505-VIII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.

Спірним питанням в цій справі є правомірність відмови відповідача 2 у наданні позивачу відстрочки з підстав ненадання рішення суду про визнання особи зниклою безвісті за особливих обставин.

Вимога надання такого рішення суду відсутня у п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII та наявна у пп. 4 п. 2 Переліку (у редакції постанови КМУ від 27 грудня 2024 р. № 1542 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оцінювання повсякденного функціонування особи та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 955).

Як з огляду на системне тлумачення положень Закон №3543-XII та Порядку 560, так і відповідно до безпосереднього змісту п. 1 та п. 56 Порядку №560 підстави для відстрочки визначаються законом, в той час як постановою Кабінету Міністрів України визначено процедуру її надання.

Таке співвідношення цих нормативно-правових актів відповідає правилам врегулювання суспільних відносин, оскільки Порядок №560 прийнято саме на виконання положень Закону №3543-XII. Водночас, з цієї ж підстави Порядок №560 повинен повністю відповідати нормам Закону №3543-XII та узгоджуватися з ними.

У випадку ж виникнення суперечності належить застосувати правило подолання ієрархічної колізії, яке викладено у ч. 3 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність», згідно якої у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.

Суд зазначає, що п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII використовує категорію «пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану».

Характеристика заходів, викладених у цій нормі права поза розумним сумнівом вказує на те, що йдеться про такі категорії як збройний конфлікт та воєнні дії.

Отже, наявні правові підстави для прирівняння категорії осіб з п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII, які «пропали безвісти під час здійснення заходів…», з категорією «особа, зникла безвісти за особливих обставин» згідно ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII.

Суд підкреслює, що терміни «зникли» та «пропали» для цілей правового врегулювання спірних правовідносин є тотожними. В свою чергу заходи, про які зазначає п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII підпадають під їх опис як «збройний конфлікт» та «воєнні дії» згідно преамбули до Закону №2505-VIII. В свою чергу дві останні категорії в рамках Закону №2505-VIII охоплює термін «особливі обставини». Саме з цих підстав особи, які «пропали безвісти» згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII одночасно є також «особами, зниклими безвісти за особливих обставин» згідно ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII.

Відповідно, в Переліку цілком правомірно в лівому стовпці (категорії осіб) вказано норму п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII (особи, які «пропали безвісти під час здійснення заходів», а в правому стовпці щодо цієї ж норми згадується категорія «… особи зниклою безвісти за особливих обставин». Тобто, Перелік саме в цьому аспекті узгоджується з іншими положеннями законодавства.

Водночас, спірним є передусім спосіб, яким уряд передбачив порядок підтвердження наявності статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, а саме: надання для такого підтвердження рішення суду. При цьому суттєво, що п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII при формулюванні правила поведінки використовує саме і лише статус особи, без конкретизації порядку підтвердження наявності в особи такого статусу. Отже, для відповідності нормі саме закону необхідно підтвердити статус як такий, незалежно від способу підтвердження.

Тим не менш, уряд у Переліку вказав фактично спосіб такого підтвердження встановлення такого статусу в судовому порядку.

Суд зазначає, що єдиним варіантом, за якого таке врегулювання підтвердження наявності в особи відповідного статусу було б належним, була б наявність іншого нормативно-правового регулювання (наприклад, в рамках Закону №2505-VIII), згідно якого такий статус міг би набуватися виключно за рішенням суду. Лише в такому випадку роль підзаконного-нормативно-правового акту (Порядку №560 та Переліку у відповідних частинах) належним чином реалізовувалась би відносно норми Закону №2505-VIII, адже йшлося б про конкретизацію шляхом зазначення єдиного можливого варіанту правозастосування та за відсутності жодних суперечностей між статусом та єдиним існуючим порядком його підтвердження.

Однак, наявне нормативно-правове регулювання є суттєво іншим.

Передусім слід зазначити, що згідно змісту ст. 43, 44 Цивільного кодексу України категорії «безвісно відсутня особа» та «особа, зникла безвісти за особливих обставин» є відмінними, на що вказує їх перерахування через кому. Також першу з цих категорій нормативно визначає ст. 43 Цивільного кодексу України, який при цьому не містить нормативного визначення другої категорії. В свою чергу таке нормативне визначення другої категорії наявне саме і лише в Законі №2505-VIII. Тобто, йдеться про два різних правових статуси.

Так, дійсно, статус «безвісно відсутня особа» встановлюється в судовому порядку згідно Глави 4 розділу IV Цивільного процесуального кодексу України за правилами окремого провадження. Іншого способу встановлення цього статусу законодавством не передбачено. Тобто, передбачено судовий спосіб встановлення статусу «безвісно відсутня особа».

В свою чергу статус «особа, зникла безвісти за особливих обставин» встановлюється виключно в єдиний спосіб, який визначено лише у Законі №2505-VIII. Таким способом згідно ч. 1 ст. 4 Закону №2505-VIII є саме внесення про таку особу відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Тобто, передбачено позасудовий спосіб встановлення статусу «особа, зникла безвісти за особливих обставин».

Повертаючись до положень Переліку слід зазначити, що надати рішення про встановлення статусу особи, яка зникла безвісти за особливих обставин, не можливо, оскільки законодавством не передбачено встановлення такого статусу в судовому порядку. Навпаки, передбачено процедуру встановлення такого статусу в позасудовому порядку шляхом внесення відомостей до спеціального реєстру.

Водночас, така неможливість не впливає і не може впливати на обсяг прав особи, оскільки саме право (підстава на відстрочку) встановлена Законом №3543-XII, а не Переліком або Порядком №560.

При цьому суд зауважує, що Порядок №560 та уряд в цілому не можуть встановлювати інший, відмінний від норм Закону №2505-VIII порядок підтвердження статусу «особи, зниклої безвісти за особливих обставин». Оскільки як вже зазначав суд, підзаконний нормативно-правовий акт може лише уточнювати положення закону, а не передбачати прямо протилежне правило поведінки, за якого згідно норми закону статус підтверджується в позасудовому порядку (внесення відомостей в реєстр), в той час як згідно норми постанови уряду цей же статус прямо всупереч нормі закону підтверджується в судовому порядку (наданням рішення суду про визнання особи такою, що має відповідний статус).

Узагальнюючи вищевикладене суд констатує, що належним способом підтвердження статусу особи, яка пропала безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану (п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII), який є еквіваленту статусу «особа, зникла безвісти за особливих обставин» (ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII, є використання процедури згідно ч. 1 ст. 4 Закону №2505-VIII, тобто - внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Відповідно, якщо про таку особу внесено відповідні відомості до вказаного реєстру, то така особа є «особою, зниклою безвісти за особливих обставин» (згідно ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII) та, одночасно, «особою, яка пропала безвісти під час здійснення заходів…» (згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII).

Як наслідок, існувала прогалина в межах Порядку №560 щодо порядку підтвердження статусу, який вказано у п. 4 ч. 3 ст. 23 Закону №3543-XII. При цьому суд підкреслює, що прогалина стосується лише процедурного питання, в той час як норма п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII є очевидною для розуміння для її реалізації.

Однак, суд звертає увагу відповідачів, що питання невідповідності Порядку №560 було врегульовано урядом, а саме: постановою КМУ від 31 грудня 2024 р. № 1558 «Про внесення до деяких постанов Кабінету Міністрів України змін щодо окремих питань ведення військового обліку та призову громадян під час мобілізації», яка набрала чинності 16.01.2025.

Згідно пп. 4 п. 2 Переліку (у редакції постанови КМУ від 31 грудня 2024 р. № 1558) для категорії осіб «жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану» для надання відстрочки надаються: документи, що підтверджують родинні зв`язки (у тому числі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України або посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни), витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану (у тому числі сповіщення або копія акта службового розслідування, або витяг із наказу про виключення із списків особового складу (із зазначенням підстави).

Суд наголошує, що саме вказана редакція діяла на момент виникнення спірних правовідносин у даній справі та підлягала застосуванню відповідачами. При цьому, з аналізу такої редакції вбачається, що особи, чиї близькі родичі (у даному випадку рідний брат позивача) пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану підтверджують право на відстрочку відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» саме витягом із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Повертаючись до обставин даної справи суд зазначає, що в матеріалах справи міститься Витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 08.11.2024 року №9, який подавався позивачем до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 27.01.2025. В такому витягу наявні відомості про брата позивача.

Таким чином, позивачем підтверджено наявність у його брата статусу «особи, яка пропала безвісти під час здійснення заходів…», а отже, і наявність у позивача права на надання відстрочки згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII.

При цьому відповідач 2, відмовляючи позивачу у наданні відстрочки на підставі п.4 ч. 3 ст. 23 Закону №3543-XII у зв`язку з відсутністю рішення суду про визнання особи зниклої безвісти за особливих обставин, та застосувавши положення постанови КМУ 560, які суперечили вимогам Закону №3543-XII та були нечинними на момент виникнення спірних правовідносин, діяв протиправно.

Як наслідок, відмова відповідача 2 у наданні відстрочки із зазначених ним підстав є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки позивач наявність у його брата ОСОБА_2 відповідного статусу підтвердив належним чином, а вказаний відповідачем 2 інший спосіб підтвердження такого статусу суперечить положенням законодавства.

Обираючи спосіб захисту прав позивача суд зазначає наступне.

Суд підкреслює, що відповідачем 2 при прийнятті оскаржуваного рішення не було досліджено документи, подані позивачем із заявою від 27.01.2025, та не надано оцінки таким документам на підтвердження права на отримання відстрочки, натомість прийнято рішення про відмову у наданні відстрочки з підстав відсутності рішення суду про визнання особи безвісти відсутнім.

В підсумку відповідачем 2 висловлено лише одне зауваження, яке і зумовило відмову у наданні позивачу відстрочки. Водночас, під час розгляду цієї справи судом таке зауваження відповідача 2 визнано необґрунтованим.

Тобто обставини свідчать про те, що відповідач 2 вважав, що позивач не має права на відстрочку через єдиний конкретний недолік, існування якого судом не підтверджено.

Натомість за результатом розгляду справи судом встановлено, що надані позивачем документи разом із заявою від 27.01.2025 були достатні для надання йому відстрочки на підставі п.4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Отже, з метою належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення оформлене протоколом №4 від 28.01.2025 про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язаному ОСОБА_1 ..

Враховуючи, що відповідач 2 не розглянув заяву позивача по суті всіх необхідних для такого рішення документів, то позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача 2 прийняти рішення, яким надати позивачу відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п.4 ч.3 ст.23 ЗУ № 3543-ХІІ підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути заяву позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з урахуванням висновків суду у цьому рішенні суду.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги адміністративного позову підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлене протоколом № 4 від 28.01.2025 року в частині відмови ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зобов`язати Комісію для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 січня 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМ.М. Луцович