Справа № 520/6712/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.05.2025 р. справа №520/6712/25 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправною бездіяльності суб"єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення конкретного управлінського волевиявлення, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо невчинення дій, спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України ОСОБА_1 ; 2) зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області підготувати подання про втрату громадянства України ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Диканським РВ УМВС України в Полтавській області 20.08.1999.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Даугавпілс у Латвії та на момент народження був громадянином Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки.

У 1992 році мати позивача зареєструвала позивача як громадянина Латвійської Республіки на підставі автоматичного набуття громадянства.

27.07.1999 УАСМ УМВС України в Полтавській області видало матері позивача довідку №768/99 про визначення належності її та позивача до громадянства України на підставі пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" №1636-XII.

У подальшому позивач був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Диканським РВ УМВС України в Полтавській області 20.08.1999.

За викладеними у позові твердженнями, заявник наголошує, що будучи неповнолітньою особою не міг у повній мірі вплинути на клопотання його матері стосовно визначення його належності до громадянства України, але позивач надав обов`язкову згоду в письмовій формі як неповнолітня особа віком від 16 до 18 років відповідно до статей 32-34 Закону України "Про громадянство України" (1636-XII), чим позивач надав неправдиві відомості у частині відсутності у себе іноземного громадянства.

Згідно свідоцтва про народження за № НОМЕР_4 , яке було видано у Латвійській Республіці 10.03.2016, заявник є громадянином Латвійської Республіки; 14.06.2024 позивачу було видано посвідчення особи громадянина Латвійської Республіки ( НОМЕР_5 .

За викладеними у позові твердженнями, 16.02.2025 адвокат подав в інтересах позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заяву із викладенням зазначених вище фактів та проханням вирішити питання стосовно позивача щодо вчинення дій спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України (підготовки подання про втрату особою громадянства України для розгляду Державною міграційною службою України, рішення за якими приймає Президент України) або скасування рішення про визначення належності позивача до громадянства України на підставі пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" (1636-XII) через подання неправдивих відомостей у частині відсутності іноземного громадянства або пункту 1 частини першої статті 19 Закону України "Про громадянство України" (№ 2235-III) через добровільне набуття громадянства іншої держави або якщо він добровільно отримав документ, що підтверджує наявність набуття ним іноземного громадянства.

Відповідач був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

На виконання ухвали суду від 27.03.2025р. надав до суду письмові пояснення, у яких зазначив, що Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області є компетенційним правонаступником Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Полтавській області, а доказами наявності компетенційного правонаступництва між будь-яким підрозділом Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області є Закон України "Про громадянство України" (1636-XII), Указ Президента України "Про заходи щодо поліпшення організації розгляду питань громадянства" від 6 листопада 1997 року № 1247/97, Наказ № 292/2732 від 08.05.1998, Указ Президента України від 6 квітня 2011 року № 405/2011 "Питання Державної міграційної служби України", Постанова Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 658 "Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби" та Закон України "Про громадянство України" (№ 2235-III). Крім того, у листі Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 27.02.2025 за № 6301.7-3159/63.1-25 відповідач не заперечує свої повноваження щодо питання стосовно позивача щодо вчинення дій спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України (підготовки подання про втрату особою громадянства України для розгляду Державною міграційною службою України, рішення за якими приймає Президент України) або скасування рішення про визначення належності позивача до громадянства України на підставі пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" (1636-XII) через подання неправдивих відомостей у частині відсутності іноземного громадянства або пункту 1 частини першої статті 19 Закону України "Про громадянство України" (№ 2235-III) через добровільне набуття громадянства іншої держави або якщо він добровільно отримав документ, що підтверджує наявність набуття ним іноземного громадянства, а лише помилково не вбачив підстав для вирішення таких питань.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не надали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи усіх приєднаних до справи процесуальних документів, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до справи доказів судом з"ясовано, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Даугавпілс (котре знаходилось на території Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки) і тому за критерієм місця народження набув правового статусу громадянина Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки.

Батьком заявника у свідоцтві про народження указаний - ОСОБА_2 (національність - українець), матір`ю заявника у свідоцтві про народження указана - ОСОБА_3 (національність - росіянка).

Згідно із складеною відділом паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УАСА УМВС України в Полтавській області довідкою від 27.07.1999р. №768/99 ОСОБА_3 (тобто мати заявника) є громадянкою України на підставі п.3 ст.2 Закону України «Про громадянство».

У означеній довідці указано, що разом із ОСОБА_3 (тобто матір"ю заявника) громадянами України є діти ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1)., ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2.).

Доказів подання ОСОБА_3 до органів державної влади України під час набуття громадянства України будь-яких підроблених, фальшивих, неправдивих документів чи умисного і свідомого введення органів державної влади України в оману матеріали справи не містять.

Заявник у якості громадянина України отримав довідку від 11.09.1999р. про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

У подальшому заявник був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Диканським РВ УМВС України - 20.08.1999р.

14.06.2024р. заявник отримав посвідчення особи громадянина Латвійської Республіки ( НОМЕР_5 .

16.02.2025р. представником заявника - адвокатом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області було подано звернення з приводу вчинення дій, спрямованих на вирішення питання про втрату громадянства України (підготовки подання про втрату особою громадянства України для розгляду Державною міграційною службою України, рішення за якими приймає Президент України) або скасування рішення про визначення належності позивача до громадянства України на підставі пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" (1636-XII) через подання неправдивих відомостей у частині відсутності іноземного громадянства або пункту 1 частини першої статті 19 Закону України "Про громадянство України" (№ 2235-III) через добровільне набуття громадянства іншої держави або якщо він добровільно отримав документ, що підтверджує наявність набуття ним іноземного громадянства.

У відповідь на означене звернення суб"єктом владних повноважень було складено лист від 27.02.2025р. № 6301.7-3159/63.1-25, де указано про відсутність підстав для втрати заявником громадянства України згідно з ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" та роз"яснено порядок виходу із громадянства України відповідно до ст.18 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України".

За твердженням суб"єкта владних повноважень, оскільки заявник постійно проживає за кордоном, то заява про вихід з громадянства України згідно з ст.25 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" підлягає подачі до установ Міністерства закордонних справ України поза межами України.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень у формі листа від 27.02.2025р. №6301.7-3159/63.1-25, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб"єктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Розглядаючи справу, суд бере до уваги, що згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За наведеним у ст.1 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" визначенням громадянства України є - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Згідно з ст.3 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 6 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

За змістом ч.1 ст.7 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Як то указано у ст.17 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України", громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для виходу з громадянства України сформульовані законодавцем у положеннях ст.18 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України".

Підстави для втрати громадянства України сформульовані законодавцем у положеннях ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України", де указано, що підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

У тексті позову представник заявника як на підставу для задоволення поданого в інтересах заявника звернення від 16.02.2025р. посилається на положення п.3 ст.2 Закону України «Про громадянство» (1636-ХІІ).

З цього приводу суд відмічає, що згідно з п.2 Розділу V Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" з набранням чинності цим Законом втрачають чинність Закон України "Про громадянство України" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 50, ст. 701; 1993 р., № 14, ст. 121; 1994 р., № 33, ст. 299, № 43, ст. 390; 1997 р., № 23, ст. 169; 2000 р., № 25, ст. 198).

Закон України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" набрав чинності - 01.03.2001р.

Отже, 28.02.2001р. Закон України від 08.10.1991р. №1636-ХІІ "Про громадянство України" втратив чинність.

Тож, у межах спірних правовідносин норми Закону України від 08.10.1991р. №1636-ХІІ "Про громадянство України" є незастосовними до відносин, котрі склались у зв"язку із розглядом звернення заявника від 16.02.2025р., позаяк станом на указану календарну дату управлінські волевиявлення суб"єктів владних повноважень з приводу вирішення питань про громадянство повинні ґрунтуватись на приписах чинних актів права.

Згідно з п.2 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" підставами для втрати громадянства України є набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою.

Проте, приписи ст.9 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" є незастосовними до відносин за участю заявника, позаяк заявник набув громадянство України - 27.07.1999р. як неповнолітня дитина громадянки України - ОСОБА_3 , а норми Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" набрали чинності - 01.03.2001р.

Натомість, суд бере до уваги, що згідно з п.3 ст.2 Закону України від 08.10.1991р. №1636-ХІІ "Про громадянство України" громадянами України є: особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 1999 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України;

Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що матір"ю заявника під час набуття громадянства України - 27.07.1999р. до органів влади України були свідомо та умисно подані неправдиві відомості з приводу будь-яких юридично значимих факторів, окреслених законодавцем у п.3 ст.2 Закону України від 08.10.1991р. №1636-ХІІ "Про громадянство України".

Розв"язуючи спір, суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" підставою для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

У розумінні п.1 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

Згідно з ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Не може бути скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України стосовно особи, яка на момент прийняття такого рішення була неповнолітньою, недієздатною, крім випадків подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Заявник станом на 27.07.1999р. був неповнолітньою особою, а доказів умисного та свідомого подання матір"ю заявника до органів державної влади України неправдивих відомостей або фальшивих документів чи приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, матеріали справи не містять.

За викладеним у позові твердженням заявник з моменту народження належав до громадянства іншої держави - Латвійської Республіки за критерієм територіального походження.

Відтак, з 27.07.1999р. заявник фактично перебував як у громадянстві України (за критерієм походження від громадянина України-матері), так і у громадянстві Латвійської Республіки (за критерієм територіального походження).

Таким чином, з наявних у справі доказів суд доходить до переконання про те, що з урахуванням національного закону України заявник, який за територіальним походженням (тобто за критерієм місця народження) набув правового статусу громадянина Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, 27.07.1999р. унаслідок цілком правомірних дій власної матері набув правового статусу громадянина України як неповнолітня дитина громадянки України - ОСОБА_3 .

Суд відмічає, що нормами Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" не передбачено подання заяви про втрату громадянства України у порядку ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України".

Запроваджені п.2 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" та ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України" механізми втрати особою громадянства України за правовою природою, суттю, призначенням та спрямованістю є способами виправлення органами державної влади України помилок (дефектів, вади, недоліків) у вчиненні минулих адміністративних волевиявлень через надзвичайно істотну недобросовісність чи недоброчесність набувачів громадянства України.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19: 1) одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви, зокрема, він є одним із визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону) (п.66 постанови Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19)); 2) Зокрема, у пунктах 70- 71 рішення в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), ухваленого 20 жовтня 2011 року (набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року), Європейський суд з прав людини, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal.), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v.), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприяти юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119); Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною (inter alia), санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме собою суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). (п.67 постанови Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19).

Тож, виправлення суб"єктами владних повноважень згаданих вище помилок залежить виключно від адміністративного розсуду (дискреції) державного органу і обмежується лише неприпустимістю проявів свавілля чи необумовленого розумними чинниками невіддання пріоритету захисту публічного інтересу суспільства.

У межах спірних правовідносин судом за власною ініціативою на виконання ч.4 ст.9 КАС України таких доказів не виявлено, ознак існування джерел здобуття таких доказів не знайдено.

Тож, суд не знаходить підстав для визнання неправомірною відмови суб"єкта владних повноважень на незастосування у межах спірних правовідносин приписів ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України".

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що з урахуванням національного закону України заявник, який за територіальним походженням (тобто за критерієм місця народження) набув правового статусу громадянина Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, 27.07.1999р. унаслідок цілком правомірних дій власної матері набув правового статусу громадянина України як неповнолітня дитина громадянина України - ОСОБА_3 .

Відтак, оформлена листом від 27.032.2025р. №6301.7-3159/63.1-25 відмова суб"єкта владних повноважень є правомірною, жодним чином не погіршує правового становища заявника, котрий має усі фізичні можливості позбавитись громадянства України за процедурою ст.18 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України", подавши відповідні особисто підписані документи до установи Міністерства закордонних справ України за місцем постійного мешкання за кордоном як то прямо визначено ст.25Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України".

Окремо суд зауважує, що Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (затверджено Указом Президента України від 27.03.2001р. №215 із змінами та доповненнями; далі за текстом - Порядок №215)

Згідно з п.1 Розділу І Порядку №215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Суд вважає, що з огляду на правову природу інституту "громадянства" відповідна заява повинна бути подана особисто, а не через представника.

Наведене підтверджується змістом п.3 Розділу І Порядку №215, де указано, що заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником.

Тож, подане представником позивача звернення від 16.02.2025р. об"єктивно не здатне призвести до легального настання правових наслідків у вигляді початку суб"єктом владних повноважень будь-якої процедури, пов"язаної із питаннями громадянства, позаяк явно та очевидно стосується питань громадянства, але не підписана позивачем особисто.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку суб"єкт владних повноважень забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки правомірно відмовив за неналежно складеною заявою з питань громадянства у ініціюванні процедури втрати заявником громадянства у порядку п.1 ч.1 ст.19 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України", у порядку ст.21 Закону України від 18.01.2001р. №2235-ІІІ "Про громадянство України", у порядку Закону України від 08.10.1991р. №1636-ХІІ "Про громадянство України".

Тож за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки - не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

У ході розгляду справи судом не виявлено існування правових висновків Верховного Суду у релевантних справах.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко