Справа № 500/1280/25
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/1280/25 пров. № А/857/15609/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
за участю секретаря судового засідання Демидюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 500/1280/25 за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови

місце ухвалення судового рішення м.Тернопіль
Розгляд справи здійснено за правиламипозовного провадження в окремих категоріях термінових справ
суддя у І інстанціїЮзьків М.І.
дата складання повного тексту рішення26.03.2025
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Тернопільська міська рада (далі позивач, або Рада) звернулася до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач, або Відділ) у якому просила ухвалити рішення, яким скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Валентина Іваночко від 19.02.2025 (ВП №71259480) про накладення штрафу на Тернопільську міську раду у розмірі 5100 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 500/1280/25 адміністративний позов Тернопільської міської ради до Відділу примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19.02.2025 ВП №71259480 про накладення штрафу на Тернопільську міську раду у розмірі 5100 гривень.

Стягнуто на користь Тернопільської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судовий збір у розмірі 3028,00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що до відкриття виконавчого провадження Радою прийнято рішення від 27.01.2023 року №8/22/105, яким відмовлено позивачу у наданні земельної ділянки для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктами торгово- побутового призначення спростовує висновки суду щодо виконання судового рішення у справі 921/274/21. Суд першої інстанції не надав відповіді на аргументи третьої особи стосовно того, що рішення судів не підміняють поняття виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.02.2022 року та не спростовують його обов`язковості виконання.

Крім того зазначає про не урахування судом першої інстанції висновку ВС, викладеного у постанові від 21.11.2018 року у справі №921/653/17-г-4.

Зазначає, що здійснені судом першої інстанції висновки щодо припинення договору оренди землі від 31.07.2009року не спростовують обставин першочергового права позивача на укладення нового договору оренди.

Зазначає, що оскаржуване рішення суду призведе до нанесення позивачу шкоди, позаяк не можна перенести закінчений будівництвом об`єкт.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, а зокрема відповідач та позивач повідомлені через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлена, шляхом надіслання телефонограми за вказаним у позовній заяві номером телефону.

В судове засідання сторони не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21 Радою прийнято рішення від 27.01.2023 №8/22/105 "Про розгляд звернення ФОП ОСОБА_1 ", яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктами торгово-побутового призначення за адресою АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд дійшов висновку, що державний виконавець безпідставно не прийняв до уваги факт повного виконання позивачем рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21, що підтверджується рішення Тернопільської міської ради від 27.01.2023 №8/22/105 "Про розгляд звернення ФОП ОСОБА_1 " законність якого встановлено у постанові Західного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №921/333/23.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21 зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 від 14.12.2018 року та вирішити її земельне питання шляхом прийняттям рішення по суті питання, з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Закону України "Про оренду землі".

На виконання рішення 08.03.2023 Господарським судом Тернопільської області видано наказ, на підставі якого, та заяви стягувача головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Валентина Іваночко 29.03.2023 відкрито виконавче провадження №71259480.

Разом з тим, до відкриття виконавчого провадження Радою прийнято рішення від 27.01.2023 №8/22/105 "Про розгляд звернення ФОП ОСОБА_1 ", яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктами торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м.Тернопіль, яке доведено до відома стягувача листом від 31.01.2023 №2042-Ф/2023.

Дослідженням змісту рішення Тернопільської міської ради від 27.01.2023 №8/22/105 "Про розгляд звернення ФОП ОСОБА_1 " встановлено, що воно прийняте на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21 із врахуванням висновків постійних комісій міської ради з питань містобудування, з питань регулювання земельних відносин та екології та керуючись ст.12, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, Законами України "Про оренду землі", "Про адміністративні послуги", "Про місцеве самоврядування в Україні".

Листами від 04.04.2023 та від 27.09.2023 Рада повідомляла відділ про виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21 з наданням копії рішення від 27.01.2023 №8/22/105 та просила винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №921/333/23 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04.07.2024) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради №8/22/105 від 27.01.2023 та зобов`язання Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 від 28.12.2022 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19.02.2025 ВП №71259480 накладено штраф на Тернопільську міську раду у розмірі 5100 грн. за невиконання в повному обсязі рішення суду у справі № 921/274/21.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 зазначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного приписами частини першої статті 287 КАС України, відповідні спеціальні норми встановлені Законом № 1404-VIII.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою, а саме частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду також у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).

Предметом оскарження у даній справі є постанова державного виконавця про накладення на позивача штрафу на підставі статті 63 та 75 Закону №1404-VIII, винесена в межах процедури виконання судового рішення, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії.

Статтею 129-1 Основного Закону визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закону №1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закон №1404-VIII).

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (пункт перший частини першої статті 3 Закону №1404-VIII).

Частинами першою, п`ятою, шостою статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника податидекларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з частиною першою статті 18 зазначеного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Як встановлено пунктами 1, 3 частини другої статті 18 Закон №1404-VIII виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Водночас, відповідно до частини третьої наведеної статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина четверта статті 18 Закон №1404-VIII).

Частина четверта статті 19 Закону №1404-VIII зобов`язує сторони невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій частина восьма статті 19 цього ж Закону).

У відповідності до ст. 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що гарантії щодо обов`язковості виконання судових рішень, встановлені Конституцією України, реалізуються як у добровільному порядку так і через механізм застосування примусу, який забезпечують органи виконавчої служби. Норми Закону України «Про виконавче провадження» спрямовані саме на забезпечення безумовного виконання судового рішення і винятки з цього правила також регламентовані цим законом. Це означає, що у кожному конкретному випадку суди мають надати оцінку діям державного виконавця щодо застосування до боржника заходів впливу, виходячи із оцінки наявності або відсутності обставин, які об`єктивно перешкоджали або унеможливлювали виконання ним судового рішення

При цьому невиконанням судового рішення в розумінні статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ є встановлений відповідним актом факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин та винесення відповідної постанови про накладення штрафу.

Повертаючись до фактичних обставин справи з приводу наявності підстав для відповідальності позивача як боржника у виконавчому провадженні №64519445, суд виходить із змісту рішення Господарського суду Тернопілької області від 24.01.2022 у справі № 921/274/21 та наказу Господарського суду Тернопілької області від 08.03.2023 №921/274/21.

За змістом рішення Господарського суду Тернопілької області від 24.01.2022 у справі № 921/274/21 та виданого на його виконання наказу від 08.03.2023 №921/274/21 Тернопільську міську раду «зобов`язано розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 від 14.12.2018 року та вирішити її земельне питання шляхом прийняттям рішення по суті питання, з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Закону України "Про оренду землі"».

З матеріалів справи убачається, що на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21 Радою прийнято рішення від 27.01.2023 №8/22/105 "Про розгляд звернення ФОП ОСОБА_1 ", яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктами торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м.Тернопіль.

Отож на виконання обумовленого рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі № 921/274/21 та виданого на його виконання наказу від 08.03.2023 №921/274/21 Тернопільська міська рада (до прийняття оскаржуваної постанови відповідача від 19.02.2025 ВП №71259480 ) розглянула заяву ОСОБА_1 від 14.12.2018 року та вирішила її земельне питання шляхом прийняття рішення від 27.01.2023 №8/22/105.

Вказаному рішенню Ради від 27.01.2023 №8/22/105 було надано відповідно правову оцінку у справі №921/333/23.

Так, постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №921/333/23 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04.07.2024) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради №8/22/105 від 27.01.2023 та зобов`язання Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 від 28.12.2022 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Як наслідок Тернопільською міською радою забезпечено виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі № 921/274/21 та виданого на його виконання наказу від 08.03.2023 №921/274/21 у відповідності до резолютивної частини судового рішення та виконавчого наказу.

Враховуючи викладене, прийнята Відділом примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції постанова від 19.02.2025 ВП №71259480 про накладення на Тернопільську міську раду штрафу у розмірі 5100 грн є необґрунтованою та протиправною.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги, які стосуються першочергового права позивача на укладення договору оренди земельної ділянки та необхідності позитивного вирішення Тернопільською міською радою її земельного питання та інших доводів скарги, то вказане не стосується суті спірних правовідносин, оскільки предметом вказаного спору є постанова державного виконавця про накладення штрафу за невиконання судового рішення, яким лише зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути у встановленому законом порядку заяву ОСОБА_1 від 14.12.2018 року та вирішити її земельне питання шляхом прийняттям рішення по суті питання.

Отож приведені доводи апеляційної скарги, які стосуються порушеного права позивача як суб`єкта підприємницької діяльності підлягають розгляду в порядку окремої справи, розгляд якої здійснюється за правилами господарського судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 500/1280/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 20 травня 2025 року