Справа № 640/23512/19
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

при секретарі: Драник О.О.;

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Елісашвілі О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла справа за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1288ц від 29.10.2019р. про звільнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;

поновити ОСОБА_2 на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України;

стягнути з Генеральної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

стягнути з Генеральної прокуратури на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку;

стягнути з Генеральної прокуратури на користь ОСОБА_2 100000 гривень моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 2008р. безперервно проходила службу в органах прокуратури України, наказом Генерального прокурора України №182ц від 21 березня 2019року призначена на посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. Наказом Генерального прокурора №1288ц від 29 жовтня 2019р. звільнено з вказаної посади на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру», п.п.1.п.19 р.ІІ Закону №113-ІХ (у зв`язку з неподанням прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію) з 30.10.2019р. Посилаючись на порушення відповідачем Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019р. №113-ІХ та норми КЗпП України, позивач вважає звільнення незаконним, оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Від Офісу Генерального прокурора 11.02.2020р. до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зазначаючи про прийняття оскаржуваного наказу на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, просив у задоволенні позову відмовити. Зокрема, відповідачем зазначено, що відповідно до п.9 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-ІХ атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджений Генеральним прокурором. Пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджено наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019р. Оскільки надіслана ОСОБА_2 заява про переведення до Офісу Генерального прокурора за своїм змістом та формою не відповідала вимогам Порядку (не зазначено про намір пройти атестацію та не надано згоду на застосування процедур та умов проведення атестації), відповідач дійшов висновку про відсутність бажання позивача щодо його переведення до відповідної прокуратури з дотриманням визначеного Законом механізму, в зв`язку з чим на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» позивача було звільнено з займаної посади.

21.04.2020р. від позивача надійшла відповідь на відзив, заява про зміну предмету позову та про зменшення позовних вимог, в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1288ц від 29.10.2019р. про звільнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;

зобов`язати Офіс Генерального прокурора поновити (призначити) ОСОБА_2 на рівнозначну посаду прокурора Офісу Генерального прокурора;

стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 29.10.2019р.;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, позивачем 21.04.2020р. подано клопотання про заміну відповідача, а саме Генеральної прокуратури на Офіс Генерального прокурора.

28.04.2020р. від Офісу Генерального прокурора надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» № 2825-ІХ, визначено Ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

На підставі Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року № 399, Акту приймання-передачі від 29.01.2025 року, Розпорядження керівника апарату Одеського окружного адміністративного суду №1 від 03.02.2025 «Про здійснення реєстрації та автоматизованого розподілу судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва» та протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 12.02.2025 року адміністративну справу №640/23512/19 розподілено судді Г.П. Самойлюк.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2025р. прийнято адміністративну справу №640/23512/19 до розгляду, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 13.03.2025р о 10 год.00хв.

06.03.2025р. від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву.

12.03.2025р. від позивача надійшла відповідь на відзив та заява про заміну сторони її правонаступником.

Ухвалою суду від 13.03.2025р., яка занесена до протоколу судового засідання, здійснено заміну відповідача у справі з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, відкладено підготовче засідання на 02.04.2025р.

Ухвалою від 02.04.2025р, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25.04.2025р.

У судовому засіданні 25.04.2025р. у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м.Одесі, оголошено перерву, призначено наступне судове засідання на 05.05.2025р.

Ухвалою суду від 05.05.2025р., яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про відкладення судового засідання, призначено наступне судове засідання на 12.05.2025р.

До судового засідання 12.05.2025р. з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Ухвалою суду від 12.05.2025р., яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву до 21.05.2025року.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 працювала в органах прокуратури України з 04 серпня 2008р. по 30 жовтня 2019р. на посадах помічника прокурора, прокурора відділу, що підтверджується копією трудової книжки позивача (т.1, а.с. 31-38).

Наказом Генерального прокурора України №182ц від 21 березня 2019року призначена на посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора №1288ц від 29 жовтня 2019р. ОСОБА_2 звільнено з вказаної посади на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру», п.п.1.п.19 р.ІІ Закону №113-ІХ з 30.10.2019р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на адресу Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. направлена заява від 15.10.2019р. про переведення на рівнозначну посаду до Офісу генерального прокурора відповідно до вимог чинного законодавства (т.1, а.с. 43-45).

Генеральною прокуратурою України зареєстровано дану заяву 16.10.2019р. за №215284-19.

Листом Генеральної прокуратури України №11/1/1-2491вих-19 від 06.11.2019р. повідомлено позивача, що її заяву від 15.10.2019 (16.10.2019р. за №215284-19) про переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора, подану за невстановленими Порядком проходження прокурорами атестації формою та змістом, розглянуто. Зазначено, що відповідно до абзацу першого пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» прокурори Генеральної прокуратури України можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Згідно з положеннями пункту 10 розділу II Закону прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Вказано, що форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації. На виконання вказаних положень Закону наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації. Пунктом 9 цього Порядку передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми письмових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Акцентовано увагу, що відсутність заяви прокурора за встановленою формою свідчить про відсутність підстав для проведення атестації та переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25.09.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон № 113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Відповідно до п. 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до п.п. 7 - 17 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, який визначає процедуру надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Пунктом 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Посилання у п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ на нормативний припис як на підставу для звільнення прокурора на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру"(№1697-VII), містить інший зміст положень цієї статті, які визначають "Загальні підстави для звільнення прокурорів", визначені Законом №1697-VII, який прийнятий у часі раніше, а саме 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015).

Прокурор відповідно до п. 9 ч.1.ст. 51 Закону №1697-VII звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Таким чином, посилання на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII і посилання в пункті 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, має місце ситуація, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.

Порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, суд дійшов висновку, що вони не суперечать одна одній, кожна з них має відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Існування Закону №1697-VII та Закону № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015), а Закон № 113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон № 113-ІХ, який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки, Закон № 113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.

Таким чином, у п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ вказівку на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені п. 6 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 відповідно до Закону № 113-ІХ:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання).

Системний аналіз положень абз. 1 п. 19 Закону № 113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у п.п. 1-4 п. 19 цього розділу, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.10.2021 у справі № 440/2700/20, від 25.11.2021 у справі № 160/5745/20, від 21.12.2021 у справі №420/9066/20 та від 26.01.2022 у справі №240/17743/20, фактологічною підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1 - 4 п. 19 розділу ІІ Закону №113-IX, а нормативною підставою - п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до п. 10 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Суд зазначає, що позивачем подано заяву від 15.10.2019 про переведення її на посаду прокурора та про намір пройти атестацію, в якій вказано: «У зв`язку із зупиненням у чинному Законі України «Про прокуратуру» на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який регулює статус прокурора норм, що визначають особливості переведення прокурора, зокрема до Офісу Генерального прокурора як це передбачено, зокрема і ч.5 ст.32 Кодексу законів про працю України, прошу здійснити моє переведення до Офісу Генерального прокурора на посаду прокурора рівнозначну займаній (станом на 15.10.2019р) з часу початку його роботи для виконання службових обов`язків щодо здійснення функцій прокуратури, із дотриманням вимог ст.ст.6,8,19,22,24,43,64,92 та ст.131-1 Конституції України, ст.ст.2,7,23 Загальної декларації прав людини прийнятої Генеральною Асамблеї ООН від 10.10.1948, ст.2,2-1,5-1,22,32 Кодексу законів про працю України та Міжнародних договорів, що набрали чинності для України… Водночас не заперечую проти проведення атестації». Далі позивач в своїй заяві зазначає: «…прийняття кадровими комісіями низки рішень під час атестації, що наділяє їх таким правом Порядок, і котрі будуть підставою для призначення на посади або звільнення з посад прокурорів (слідчих), буде незаконним, тобто вчиненими за межами Конституції та законів України і у спосіб, що ними не передбачені….».

Заява містить підпис позивача та дату 15 жовтня 2019.

Як вбачається зі змісту заяви, остання не містить відомостей про надання згоди на обробку персональних даних та на застосування процедур і умов проведення атестації.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було подано у порядку, визначеному чинним законодавством заяви про переведення на відповідну посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора.

Водночас, саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а, від 26.10.2023 у справі № 640/23452/19.

Крім цього, відповідно до сталої правової позиції в такій категорії справ у постановах від 05 травня 2022 року у справі №260/1670/19, від 26 травня 2022 року у справі №420/6641/19, від 08 червня 2022 року у справі №640/21878/19, від 24 червня 2022 року у справі №120/3846/19-а, від 30 червня 2022 року у справі № 640/23669/19, від 29 листопада 2022 року у справі № 440/4510/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 640/200/20 Верховний Суд зазначав, що оскільки прокурор не звертався до відповідача із заявою за формою, визначеною чинним законодавством, про намір пройти атестацію у зв`язку з реформуванням органів прокуратури, тому у відповідача не було законодавчо визначених підстав для його атестування та як наслідок для переведення до Офісу Генерального прокурора. Неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, в якій висловлено намір у зв`язку з таким переведенням пройти атестацію (допустити до проходження атестації), є підставою для його звільнення з посади відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, фактично всі доводи позивача щодо необхідності скасування спірного наказу про звільнення ґрунтуються на його незгоді з положеннями Закону № 113-IX і Порядку № 221, які, на її думку, порушують, зокрема, і права та гарантії, що визначені Кодексом законів про працю України та Конституцією України.

Водночас, суд звертає увагу на ту обставину, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само, були чинними і положення Порядку № 221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.

Так, законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації.

Доводи позивача щодо відсутності факту ліквідації, реорганізації, скорочення штату органу прокуратури, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці обставини не впливають на правомірність прийнятого відповідачем наказу, з огляду на чинність положень спеціальних законів.

Суд звертає увагу, що всі працівники були поставлені в рівні умови продовження служби шляхом проходження атестації. Незастосування до позивача положень, визначених Законом №113-ІХ, вказувало б на привілеї по відношенню до інших осіб, які успішно пройшли атестацію з метою їх переведення на посаду прокурора.

Зважаючи на доводи позивача, варто також зазначити, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України, дійсно, певною мірою є втручанням у приватне життя особи прокурора в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності).

Однак, таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України.

При цьому, суд не вбачає підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства на формування корпусу прокурорів системи органів прокуратури України та приватним інтересом позивача на продовження служби в органах прокуратури, оминаючи процедуру атестації.

Отже, на переконання суду, у спірних правовідносинах, позивач перебував у стані повної правової визначеності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України №1288ц від 29.10.2019р. про звільнення позивача з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи суд дійшов до висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотриманням критеріїв, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що в свою чергу зумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Як наслідок, позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підлягають до задоволення, з огляду на їх похідний характер.

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки, адміністративний позов не підлягає до задоволення, то підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя: Самойлюк Г.П.

.