Справа № 160/4203/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 рокуСправа №160/4203/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.02.2025р. (згідно відомостей Укрпошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною та скасувати відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту 3 частини 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оформленої листом від 27.12.2024 року №9820 військової частини НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абзацом 4 підпункту 3 частини 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за хворою матір`ю, яка є інвалідом ІІ групи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та у зв`язку з наявністю у нього матері ОСОБА_2 , яка є інвалідом ІІ групи безстроково та потребує постійного стороннього догляду так як не здатна до самообслуговування згідно акту огляду МСЕК та довідки ЛКК №2886 від 18.11.2024р., він звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби згідно абзацу 4 п.п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проте, листом від 27.12.2024р. №9820 відповідач відмовив йому у звільненні з військової служби з мотивів не надання документів, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду. Позивач не погоджується із рішенням відповідача про відмову у його звільненні із зазначених вище підстав, вважає, що ним до рапорту були додані всі необхідні копії документів для прийняття позитивного рішення про його звільнення, у тому числі, і копія довідки ЛКК №2886 від 18.11.2024р., а оскільки вищенаведеним законом не визначено переліку медичних документів, які слід надати у даному випадку, тому вважає, що наявність довідки ЛКК є належним документом, що свідчить про потребу його матері інваліда ІІ групи у сторонньому догляді та є належним документом, що підтверджує право позивача на звільнення з військової служби з наведених підстав. А враховуючи те, що у спірних правовідносинах відповідач відмовив у звільненні його з військової служби протиправно, на переконання позивача, іншого варіанту поведінки суб`єкта владних повноважень за законом не існує, тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є лише зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення його з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю-інвалідом ІІ групи (а.с.1-5).

Також у клопотанні представника позивача, поданому через систему «Електронний суд» 24.02.2025р., останній зазначив, що у позовній заяві є посилання на відмову відповідача, яка оформлена листом від 27.12.2024р. №9820. Однак, номер та дата листа є помилковими, оскільки стосуються супровідного листа, яким було повідомлено про прийняття рішення. У зв`язку з цим позовну вимогу слід сформувати у наступній редакції: «визнати протиправною та скасувати відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби, ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту 3 частини 12, ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оформленої листом від 05.12.2024 року №8930 військової частини НОМЕР_1 » (а.с.48-49).

Аналізуючи зміст наведеного клопотання, яке не містить взагалі прохальної частини до суду, слід дійти висновку, що у наведений спосіб представник позивача скористався своїм правом на зміну предмету позову, передбаченого ч.1 ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказане клопотання представника позивача, у якому було змінено предмет позову, отримано відповідачем у його електронному кабінеті 26.02.2025р., що відповідає вимогам ч.8 ст.47 КАС України та підтверджується довідкою про доставку відповідачеві електронного листа 26.02.2025р., яка наявна у справі (а.с.53).

А відтак, із аналізу наведених поданих представником позивача документів, суд приходить до висновку, що у рамках вирішення даного спору підлягає перевірці судом правомірність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби, оформленої листом від 05.12.2024р. №8930 з урахуванням клопотання (про зміну предмету позову), поданого представником позивача в порядку ч.1 ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.48-49).

Ухвалою суду від 19.02.2025р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 20 березня 2025 року та зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, зазначеною ухвалою суду в порядку ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України витребувано у відповідача наступні докази завірені належним чином, а саме: копію наказу про призначення позивача на посаду; копію наказу про зарахування позивача до складу в/ч НОМЕР_1 ; у разі самовільного залишення частини надати копію наказу про звільнення з посади та призупинення військової служби позивача згідно до ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.43).

Зазначена ухвала суду від 19.02.2025р. була отримана відповідачем у електронному кабінеті через систему «Електронний суд» 21.02.2025р., що згідно до ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України є належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.47).

На виконання вимог зазначеної ухвали суду у період з 22.02.2025р. по 22.05.2025р. (дату судового рішення) відповідачем без поважних причин відзиву на позов до суду не надано.

У відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі не надання відповідачем відзиву на позов у встановлений строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене та те, що відповідачем у період з 22.02.2025р. по 22.05.2025р. (на протязі трьох місяців) на вимогу суду відзиву на позов не надано, про поважні причини його не надання не повідомлено, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними матеріалами згідно до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.05.2025р. через перебування судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у період з 21.04.2025р. по 02.05.2025р. та як наслідок, об`єктивну неможливість розгляду даної справи у наведені строки на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд даної справи було продовжено до 22.05.2025р. (а.с.59,60).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 22.05.2025р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 01.11.2022р. проходить військову службу на посаді старшого стрільця у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорта позивача серії НОМЕР_2 та копією військового квитка серії НОМЕР_3 (а.с.6-11,29-36).

05.11.2024р. позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з підстав, а саме: у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією довідки до акту МСЕК №271785 (а.с.50).

Зі змісту наведеного рапорту видно, що до нього позивачем були долучені наступні копії документів: копія паспорту ОСОБА_1 ; копія РНОКПП ОСОБА_1 ; нотаріальна завірена копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 НОМЕР_4 ; нотаріально завірена копія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та Калюжною серії НОМЕР_5 ; нотаріально засвідчена копія свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 НОМЕР_6 ; нотаріально засвідчена копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 НОМЕР_7 ; нотаріально засвідчена копія довідки МСЕК №271785 ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 про єдиного члена сім`ї першого ступеня спорідненості ОСОБА_1 ; нотаріально засвідчена копія паспорта ОСОБА_2 ; копія виписки із медичної карти ОСОБА_2 №3400761; копія довідки №856 від 08.10.2024р. (а.с.50-зворот).

Щодо розгляду зазначеного рапорту позивача від 05.11.2024р. на адвокатський запит відповідачем була надана відповідь, оформлена листом від 05.12.2024р. за №8930, у якому зазначено, що під час розгляду рапорту позивача було встановлено, що позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю І чи ІІ групи. У випадку позивача у доданих до рапорту про звільнення матеріалах відсутні документи, які б підтверджували підстави для звільнення, а саме: необхідність здійснення постійного догляду, про що свідчить зміст копії наведеного листа від 05.12.2024р. за №8930 (а.с.15-16, 51-52).

Наведена відмова відповідача у звільненні позивача за рапортом позивача від 05.11.2024р., оформлена листом від 05.12.2024р. №8930, є предметом цього спору.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави для звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.

За змістом абзацу 13 пункту 3 частини 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 Закону №2232-ХІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 05.11.2024р., передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб з числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Частиною 7 статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналізуючи наведені приписи, можна зробити висновок, що військовослужбовець має право на звільнення з військової служби за таких умов, а саме: 1) у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд, зокрема, за своїми батьками (матір`ю, батьком) які є особами з інвалідністю І чи ІІ групи; 2) за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеню споріднення такої особи; 3) за наявності висновку МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я про необхідність здійснення постійного догляду.

Як встановлено судом із матеріалів даної справи спір між учасниками справи виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст.26 Закону №2232-ХІІ за рапортом позивача від 05.11.2024р.

Підставою для такої відмови стало, як зазначено у оспорюваній відмові, оформленій листом від 05.12.2024р. за №8930, не надання військовослужбовцем (позивачем у справі) до рапорту про звільнення від 05.11.2024р. документів, які підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю.

Відтак, у спірних правовідносинах суд має дослідити питання чи були долучені позивачем до рапорту про його звільнення від 05.11.2024р. копії документів, які підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю позивача, ОСОБА_2 , яка є інвалідом ІІ групи згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №271785 (а.с.17).

Так, зі змісту копії рапорту позивача про звільнення з військової служби від 05.11.2024р., наданого представником позивача на вимогу суду, видно, що до зазначеного рапорту позивачем були долучені наступні копії документів, а саме:

1) копія паспорту ОСОБА_1 ;

2) копія РНОКПП ОСОБА_1 ;

3) нотаріальна завірена копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 . НОМЕР_4 ;

4) нотаріально завірена копія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та Калюжною серії НОМЕР_5 ;

5) нотаріально засвідчена копія свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 НОМЕР_6 ;

6) нотаріально засвідчена копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 НОМЕР_7 ;

7) нотаріально засвідчена копія довідки МСЕК №271785 ОСОБА_2 ;

8) нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 про єдиного члена сім`ї першого ступеня спорідненості ОСОБА_1 ;

9) нотаріально засвідчена копія паспорта ОСОБА_2 ;

10) копія виписки із медичної карти ОСОБА_2 №3400761;

11) копія довідки №856 від 08.10.2024р. (а.с.50-зворот).

А отже, відображений у копії рапорту позивача про його звільнення з військової служби від 05.11.2024р. перелік доданих до нього документів свідчить про те, що позивачем до згаданого рапорту жодного документу, який би підтверджував необхідність постійного догляду його матері ОСОБА_2 , інваліда ІІ групи, додано не було.

Відповідно, доводи представника позивача про те, що позивачем було долучено до його рапорту про звільнення від 05.11.2024р. копію довідки ЛКК №2886 від 18.11.2024р. є неспроможними, оскільки спростовуються переліком копій документів, які наведені у згаданому рапорті позивача (а.с.50-зворот).

При цьому, судом враховується і те, що згідно змісту копії довідки ЛКК № 2886 від 18.11.2024р. з висновком про постійний догляд ОСОБА_2 вбачається, що у часовому проміжку вона була складена пізніше, після 05.11.2024р., а тому така копія довідки і не могла була бути долучена до рапорту позивача від 05.11.2024р. (а.с.18).

За викладених встановлених судом обставин та враховуючи те, що позивачем до рапорту про звільнення від 05.11.2024р. жодних копій документів, які б підтверджували необхідність постійного догляду за матір`ю позивача ОСОБА_2 інвалідом ІІ групи додано не було, що підтверджено проведеним вище судом аналізу змісту згаданого рапорту, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, а саме: у зв`язку з необхідністю постійного догляду за його матір`ю, інвалідом ІІ групи, оформлена листом від 05.12.2024р. за №8930, є правомірною та законною.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, позивачем та його представником у ході судового розгляду даної справи протиправність відмови у звільненні з військової служби позивача саме за його рапортом від 05.11.2024р. з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу наявних у матеріалах справи копій документів жодними належними, достатніми та допустимими доказами не доведена.

Є безпідставними та необґрунтованими посилання позивача у позові про те, що відповідач безпідставно відмовив йому у звільненні з військової служби за його рапортом від 05.11.2024р., оскільки він надав до рапорту усі необхідні копії документів, у тому числі і копію довідки ЛКК №2886 від 18.11.2024р., оскільки, як зазначалось уже вище, по-перше, вказана копія довідки ЛКК до згаданого рапорту позивачем не додавалась, про що свідчить наведений у рапорті перелік копій документів (а.с.50-зворот), по-друге, довідка ЛКК №2886 була складена у часі пізніше (18.11.2024р.), тобто після 05.11.2024р., а відтак, її копія не могла бути додано до рапорту позивача від 05.11.2024р. (а.с.18).

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи представника позивача, викладені у клопотанні від 24.02.2025р., з приводу того, що позивач подав повторний рапорт про звільнення 24.12.2024р. з тих самих підстав, проте, жодної відповіді не отримано, з огляду на те, що рапорт позивача від 24.12.2024р. не є предметом даного спору, відтак, судом не може бути надана оцінка цьому рапорту у межах вирішення даної справи, яка стосується рапорту позивача про звільнення від 05.11.2024р., копія якого, на вимогу суду, і була надана представником позивача 24.02.2025р. (а.с.48-50).

З огляду на наведене, судом у даних правовідносинах вирішено спір у межах заявлених позовних вимог з урахуванням поданого представником позивача клопотання про зміну предмету позову від 24.02.2025р. у порядку ч.1 ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України та у відповідності до вимог ч.2 ст.9 згаданого Кодексу.

Інші аргументи представника позивача викладені у позові та у клопотанні від 24.02.2025р. уважно вивчені судом, однак не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби за його рапортом від 05.11.2024р., суд приходить до висновку, що відповідач діяв у межах повноважень, у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, з урахуванням того, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби за його рапортом від 05.11.2024р., оформлена листом від 05.12.2024р. №8930, визнана судом правомірною та законною, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

А виходячи з того, що під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про те, що обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною та скасування відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби за його рапортом від 05.11.2024р. у зв`язку з необхідністю постійного догляду за його матір`ю ОСОБА_2 інвалідом ІІ групи, оформленої листом від 05.12.2024р. №8930, у адміністративного суду відсутні, за таких обставин і будь-яких правових підстав для задоволення похідних позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за абзацом 4 підпункту 3 частини 12 ст.26 Закону №2232-ХІІ, також у суду не має.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладених обставин та враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, те, що позивач як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору на підставі п.12. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва