Справа № 420/37097/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/37097/24

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,

повний текст судового рішення

складено 24.03.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

при секретарі Пальоній І.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють також в інтересах: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які також діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулись до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС) та просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 25.07.2024 р. №124-24, яким ОСОБА_1 , що діє також в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , що також діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 25.07.2024 р. №125-24, яким ОСОБА_3 , що діє також в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3 , що діє також в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянти просять його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є особою з подвійним громадянством. Під установчими даними ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Республіки Таджикистан, уродженцем м.Гафуров (Таджикистан). Під установчими даними ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином російської федерації.

За національністю узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт, дотримується заповітів Ісламу в ідеології Хізб ут-Тахрір починаючи з 2000-х років.

За сімейним станом одружений з 07.10.2003 року на громадянці Таджикистану на установчі дані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якою має спільних дітей:

син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець та громадянин Таджикистану;

донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка та громадянка Таджикистану;

донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка росії, громадянка Таджикистану;

син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець росії, громадянин Таджикистану.

Наприкінці 2005 року ОСОБА_2 нелегально виїхав з Таджикистану до Киргизстану, з його слів, через порушену кримінальну справу по діяльності Хізб ут-Тахрір, до якої належав рідний брат заявника. На території Киргизстану, з його слів, незаконно оформив паспортний документ громадянина вказаної держави на інші установчі дані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документ був використаний для законного в`їзду на територію рф.

У травні 2006 року потрапив до рф, м.Москва, в тому ж році возз`єднався із родиною, а саме з дружиною та дітьми, які переїхали до нього з Таджикистану. На території рф легалізувався за паспортним документом громадянина Киргизстану, пройшов спрощену процедуру набуття громадянства рф відповідно до угоди між Республікою Білорусь, Республікою Казахстан, Киргизькою Республікою і російською федерацією про спрощений порядок набуття громадянства від 26.02.1999 року.

У матеріалах особової справи наявна копія паспорту громадянина рф на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданий 11.11.2014 року, строк дії до 11.11.2019 року.

На території рф проживав протягом 11 років. З усних тверджень, в 2017 році було заарештовано двох учнів заявника, які належали до організації Хізб ут-Тахрір, яка заборонена в росії.

З метою уникнення ймовірного кримінального переслідування заявник офіційно вибув з рф до України як громадянин рф ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , використовуючи паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 .

Державний кордон України перетнув 12.07.2017 року, офіційно, через пункт пропуску Бачівськ. Після потрапляння до України оселився в м.Одесі, в серпні 2017 дружина та діти приїхали до нього з території рф, у подальшому родина як нелегальні мігранти проживали в Україні.

10.01.2024 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за міжнародним захистом повідомив, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі Хізб ут-Тахрір, яку офіційно заборонено та визнано терористичною як на території Таджикистану, так і на території рф.

Під час процедури з позивачем проведено анкетування від 16.01.2024 року та три співбесіди від 24.01.2024, 21.02.2024 та від 29.02.2024 року, процедуру проведено без залучення перекладача, рідною для заявника мовою.

10.06.2024 року заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області був затверджений висновок по справі №2024OD0004 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного висновку, клопотання заявника не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон), а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану та росії.

Також, відсутні умови, які можуть вплинути на надання заявнику додаткової форми захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в Таджикистані та рф через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 6 Закону, рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Таджикистан на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який одночасно є громадянином російської федерації на установчі дані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням ДМС України від 25.07.2024 року №125-24 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикистан та рф ОСОБА_2 ( ОСОБА_6 ).

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2024 року №86 позивач отримав 26.11.2024 року, про що свідчить його підпис.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Таджикистану, уродженкою м.Гафуров (Таджикистан). За національністю належить до узбеків, за віросповіданням мусульманка-суніт, дотримується заповітів Ісламу в ідеології Хізб ут-Тахрір починаючи з 2000-х років.

За сімейним станом заміжня з 07.10.2003 року за гр. Таджикистану на установчі дані ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 (особа також має громадянство рф за установчими даними ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), з яким має наступних спільних дітей:

син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець та громадянин Таджикистану;

донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка та громадянка Таджикистану;

донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка росії, громадянка Таджикистану;

син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець росії, громадянин Таджикистану.

Наприкінці 2007 року виїхала з малолітніми дітьми з Таджикистану до рф, зі її слів, через переслідування чоловіка правоохоронними органами країни, що було пов`язане з його членством в структурі Хізб ут-Тахрір.

На території рф проживала протягом 10 років (2007 - 2017 роки), займалась вихованням дітей, діяльність в структурі Хіз ут-Тахрір на території росії не здійснювала. З усних тверджень, в 2017 році було заарештовано двох учнів її чоловіка, які належали до забороненої в рф організації Хізб ут-Тахрир. З метою уникнення ймовірного кримінального переслідування чоловік заявниці офіційно вибув з рф до України, як громадянин рф ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , використовуючи паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 . Державний кордон України перетнув 12.07.2017 року, офіційно, через пункт пропуску Бачівсью та оселився в м.Одесі.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 разом із дітьми прибули до України з території рф.

У подальшому родина проживали в Україні без законних підстав.

В Україні ОСОБА_1 не працює, будь-яку іншу діяльність не здійснює, водночас вважає себе членом Хізб ут-Тахрір.

09.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Причиною звернення за міжнародним захистом повідомила, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі Хізб ут-Тахрір, яку офіційно заборонено та визнано терористичною на території Таджикистану.

Відповідно до заяви від 09.01.2024 року, з особою проведено анкетування від 17.01.2024 року та три співбесіди від 25.01.2024, 22.02.2024 та від 12.03.2024 року, процедуру проведено без залучення перекладача, рідною для заявниці мовою.

10.06.2024 року заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області був затверджений висновок по справі №2024OD0002 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного висновку, клопотання заявниці не містить умов передбачених п.1 ч.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме: в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану. Також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні її громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертні кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, походження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З урахуванням вищезазначеного, відповідно до абзаців п`ятого та сьомого статті 6 Закону, рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Таджикистан на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням ДМС України від 25.07.2024 року № 124-24 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2024 року №87 позивачка отримала 25.11.2024 року, про що свідчить її відповідний підпис.

Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними, позивачі звернулись до суду з адміністративними позовами, які були об`єднані судом 1-ї інстанції в одне провадження.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів переслідування позивачів за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме: відсутні підстави вважати, що позивачі можуть стати жертвами переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами ч.12 ст.7 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правничої допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу"; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно ч.1 ст.8 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 ст.8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 6 ст.9 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України (ч.8 ст.9 Закону).

У відповідності до ч.3 ст.10 Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до пункту 1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).

Пунктом 4.1. Правил №649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п.4.3. Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом «е» п.5.1. Правил №649 визначено, що після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що Закон визначає наступні етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

-подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (ч.6 ст.5 Закону);

-оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (ст.7-8 Закону);

-безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст.9-10 Закону).

Статтею 8 Закону передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого (триває 15 робочих днів з моменту реєстрації заяви-анкети) приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.

На даному етапі, згідно ч.6 ст.8 зазначеного Закону - фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону, а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.

Згідно ст.9 Закону передбачається безпосередній розгляд документів - визначення обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття безпосереднього рішення про надання або відмову в наданні статусу - згідно поданої заяви. Саме в рамках проведення вказаного розгляду вже приймається рішення по суті поданої заяви - надання або відмова в наданні статусу.

Колегія суддів наголошує, що зі змісту підп.«е» п.5.1. Правил №649 випливає, що саме на етапі безпосереднього розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводиться комплексне та системне вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, перевірка фактів, повідомлених заявником або його законним представником, відомостей та обставин, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви тощо.

Також, згідно абзацу 4 підпункту «е» пункту 5.1. Правил №649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі № 120/192/20-а, від 20 жовтня 2022 року у справі №420/8190/21.

Як вбачається з матеріалів справи, причину звернення за міжнародним захистом Латіпов (Сокієв) ОСОБА_10 пояснює тим, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з його усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною як на території Таджикистану, так і на території рф.

Під час процедури розгляду заяви відповідачем враховано факт належності позивача до двох громадянств Таджикистану та рф.

Причину звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 пояснює тим, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною на території Таджикистану, а також переслідування її чоловіка.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем при розгляді заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено відсутність умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи та фактичними обставинами справи не підтверджується переслідувань позивачів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або обставин/фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як вірно зазначено судом 1-ї інстанції, позивачами не було надано жодної переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Таджикистані реальної загрози їх життю.

Більш того, проаналізувавши матеріали справи, суд не установив будь-яких елементів переслідування позивачів через членство у партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території Таджикистану чи рф.

Колегія суддів також наголошує, що на думку Європейського суду з прав людини Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих) є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (відповідно до рішення ЄСПЛ по справі Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, №26261/05 и 26377/06).

Крім того, аналіз рішень Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) у рішеннях, що стосуються діяльності «Хізб ут-Тахрір», а саме «Hizb ut-Tahrir mа інші прокти Німеччини» та «Касимахунов та Сайбаталов проти Росії» об`єктивно вказує на відсутність порушень статей 9 з боку держав-учасниць (свобода думка, совісті і релігії), 10 (свобода вираження поглядів), 11 (свобода зібрань та об`єднання), 13 (право на ефективний засіб правового захисту) або 14 (заборона дискримінації) Європейської Конвенції з прав людини 1950 року щодо членів «Хізб ут-Тахрір» в контексті законності їхнього переслідування відповідно до звичайного права (додаток № 10 до висновку).

Також, заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює ситуації переслідування послідовників вказаної організації за «політичними мотивами» за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року. Зокрема, через неприйняття загальних демократичних цінностей структура не здійснює офіційної реєстрації власної політичної сили в країнах, де вона здійснює власну діяльність.

Отже, за змістом проаналізованих рішень ЄСПЛ встановлено, що заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює порушення на свободу вираження поглядів відповідно до статті 10 Європейської Конвенції з прав людини 1950 року.

Матеріали справи також не містять достовірних доказів переслідування позивачів у країні походження. Судом також не встановлено підтверджених доказами обставин переслідування заявників, психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання. З наведеного можливо зробити висновок про відсутність конкретних підстав, через які позивачі можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Більш того, матеріали справи взагалі не місять належних доказів приналежності позивачів до «Хізб ут-Тахрір».

Так, на підтвердження членства в організації позивачами надано ксерокопії довідок Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні, які не завірені належним чином, у встановленому законом порядку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що організація «Хізб ут-Тахрір» не зареєстрована в Україні як офіційна політична партія чи релігійна організація. Відомості про неї відсутні в державному реєстрі політичних партій України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що надані копії довідок не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ членства позивачів у «Хізб ут-Тахрір», а інших доказів, окрім усних тверджень позивачів, матеріали справи не місять.

Будь-яких інших обґрунтованих підстав для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, ними зазначено не було і в ході розгляду справи судом не встановлено.

При цьому, судова колегія також не приймає до уваги посилання позивачів на те, що при прийнятті спірних рішень відповідач не проаналізував та не врахував інформацію по країні походження заявників, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що оскільки у позивачів відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, то їх звернення вважаються необґрунтованими, що в свою чергу стало підставою для прийняття відповідачем рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький