Справа № 240/16685/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Житомир справа № 240/16685/24

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, стягнення коштів та моральної шкоди,

установив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) про визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті неотриманих сум пенсій, що підлягали виплаті померлому чоловіку ОСОБА_2 після здійснення йому перерахунку пенсії на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року по справі №240/15481/23 і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю та стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на виплату сум пенсії, що підлягали виплаті на підставі рішень рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року по справі №240/15481/23 ОСОБА_2 і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю. Позивач указує, що є дружиною померлого пенсіонера з числа військовослужбовців ОСОБА_2 та проживала разом із ним на день його смерті, а тому, на підставі положень частини 1 статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», має право на отримання виплат неодержаних ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Сьомго апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 07 березня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

21 березня 2025 року до суду надійшла заява позивача про стягнення з відповідача судового збору та поштових витрат.

29 квітня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивач може звернутися до суду шляхом подання відповідної заяви у відповідності до положень до статті 379 Кодексу адміністративного судочинства України або у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Оскільки позивач не є стороною по справі, рішення по якій виконано, то законні підстави для виплати суми, нарахованої на виконання вказаного рішення суду, відсутні.

У період з 05 по 19 травня 2025 року головуюча суддя перебувала у відпустці.

Суд установив, що ОСОБА_1 , є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 07 грудня 2023 року та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29 січня 2024 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Довідкою Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 26 лютого 2024 року №15 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно проживала з чоловіком ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 22 роки та вели спільне господарство.

За життя ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Житомирській області як отримувач пенсії за вислугу років на підставі норм Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року по справі №240/15481/23 зобов`язано провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 квітня 2019 року з урахуванням складових грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, зазначених в довідці ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12 січня 2023 року за особовою справою №ХЗ37798.

На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року у справі №240/15481/23 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Житомирській області нараховано доплату за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2023 року у сумі 255345,05 грн, що підтверджено листом відповідача від 02 серпня 2024 року №0600-04047-8/95567.

Позивач 10 червня 2024 року звернулася до відповідача із заявою про виплату їй неотриманої померлим пенсії.

Листом від 03 липня 2025 року відповідач повідомив, що «у разі заміни сторони виконавчого провадження у рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року по справі №240/15481/23 (розмір заборгованості 255345,05 грн) визнання ОСОБА_1 стягувачем у цій справі, буде проведена виплата нарахованих сум пенсії за вказаним рішенням суду при надходженні фінансування».

Уважаючи такі дії протиправними, позивач подала цей позов до суду.

Відповідно до частини 2 статті 19, статті 46 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб, регулюються Законом України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон України №2262-ХІІ).

Статтею 8 названого Закону передбачено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 10 Закону України №2262-XII призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Згідно з частинами 2, 3 статті 51 Закону України №2262-XII перерахунок пенсій, призначених особам, які мають право на пенсію за цим Законом, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.

Перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Статтею 61 Закону України №2262-XII передбачено, що суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Подібні положення передбачені також статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині 1 цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині 1 цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною 2 цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Наведенні приписи Законів України № 2262-ХІІ та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» узгоджуються із приписами статті 1227 Цивільного кодексу України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Згідно з пунктом 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.

Форма цієї заяви затверджено додатком № 4 до зазначеного Порядку.

Згідно з пунктом 9 розділу II названого Порядку до заяви про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подаються такі документи:

1) свідоцтво про смерть пенсіонера;

2) документи, що підтверджують належність членів сім`ї до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, які передбачені пунктом 3 цього розділу;

3) документи, що засвідчують родинні відносини з померлим пенсіонером, які передбачені пунктом 12 цього розділу, та відомості про проживання з пенсіонером на день його смерті (у разі неможливості надати такі документи факт проживання з пенсіонером встановлюється у судовому порядку) (для виплати членам сім`ї, що не належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника).

Отже, згідно наведених приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоодержаної пенсії виплачуються, у тому числі дружині або іншим членам сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше шести місяців після смерті пенсіонера.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка є дружиною померлого ОСОБА_3 , якою надано у межах 6 місячного строку відповідну заяву про виплату неодержаної померлим пенсії.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 у справі №200/10269/19-а сформульований висновок про те, що у разі переходу до членів сім`ї спадкодавця належних останньому соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад. Фактично законом встановлено переважне право членів сім`ї померлого перед спадкоємцями останнього на отримання соціальних виплат, що належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 червня 2022 року у справі № 200/12094/18-а, такий висновок Верховного Суду стосується випадків, коли члени сім`ї пенсіонера або особа, якій забезпечується пенсія у разі втрати годувальника, реалізувала своє право на неодержану пенсію, в порядку, встановленому частиною 1 статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та частиною 1 статті 61 Закону України № 2262-ХІІ, шляхом звернення до територіального органу Пенсійного фонду не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (частина 2 статі 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), проте не отримала таку виплату й оскаржує прийняте суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлені вимоги про виплату недотриманої її померлим чоловіком пенсії до її включення до складу спадщини, а тому заміна сторони у виконавчому провадженні, про яку зазначає відповідач, у цьому випадку, не є належним способом захисту прав заявника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01 травня 2023 року у справі № 520/926/21 та від 21 листопада 2023 року у справі № 420/25799/21.

Таким чином, ураховуючи відповідне законодавче регулювання та судову практику, що склалася при вирішенні спірних правовідносин аналогічного характеру, а також беручи до уваги необхідність дотримання критерію ефективності у правовідносинах щодо захисту осіб, що наділені правом отримання нарахованих, але неодержаних за життя пенсіонера сум пенсії, вказане процесуальне питання не може бути вирішене за правилами статей 52, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з використанням інституту процесуального правонаступництва або заміни сторони у виконавчому провадженні.

Тому, посилання відповідача на необхідність звернення позивача до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження суд відхиляє, зважаючи на імперативні приписи статті 61 Закону України №2262-ХІІ, якими передбачено спеціальний правовий режим грошових коштів у вигляді пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ГУ ФПУ в Житомирській області моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн, суд зауважує на таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, суду слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У контексті зазначеного суд уважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 Кодексу адміністративного України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 Кодексу адміністративного України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 Кодексу адміністративного України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 Кодексу адміністративного України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із урахування вище зазначених правових норм, суд зауважує, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними у постановах від 04 березня 2020 року у справі №815/2215/15, від 29 квітня 2020 року у справі №818/1371/17, від 07 березня 2023 року у справі №280/1530/20 та від 06 квітня 2023 року у справі № 200/5144/20-а.

Суд зазначає, що самий лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем до суду не було надано жодних доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, що, виходячи зі змісту наведених правових приписів, зумовлює відсутність правових підстав для її стягнення з відповідача, і, відповідно, задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до вимог частин 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини 2 зазначеної правової норми встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

За вказаних обставин, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу понесених позивачем судових витрат суд уважає за необхідне зазначити таке.

В силу частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, проаналізувавши наведені норми законодавства України, суд дійшов висновку про те, що вирішення питання розподілу судових витрат здійснюється під час прийняття рішення, яким завершується розгляд справи, а тому судовий збір за подання апеляційної скарги належить до розподілу в разі ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Саме тому такий судовий збір включається до складу витрат і належить до розподілу в кінцевому рішенні судом першої інстанції та/або за результатами апеляційного його розгляду по суті позовних вимог.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2020 року в справі № 160/3496/19.

Таким чином, на користь позивача підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги на ухвалу суду.

Щодо витрат позивача на поштову кореспонденцію.

Як вже було зазначено судом, згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, у частині 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у статті 134, 135, 137, 138 Кодексу адміністративного судочинства, зокрема:

1) витрати на професійну правничу допомогу (стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства);

2) витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (стаття 135 Кодексу адміністративного судочинства);

3) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (стаття 137 Кодексу адміністративного судочинства);

4) витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (стаття 138 Кодексу адміністративного судочинства).

Вжитий у статті 138 Кодексу адміністративного судочинства термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.

Установлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших, може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.

Разом з цим, поштові витрати не відносяться до витрат на правову допомогу, а тому не підлягають відшкодуванню.

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 07 березня 2019 року по справі № 200/10765/18-а.

При цьому, відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено в частині позовних вимог майнового характеру, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті нарахованої, але не виплаченої її померлому чоловіку ОСОБА_2 суми пенсії, що підлягала виплаті на підставі рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року у справі №240/15481/23.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області виплатити ОСОБА_1 недоодержану її померлим чоловіком ОСОБА_2 суму пенсії на виконання рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2024 року у справі №240/15481/23.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 5581 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одну) гривню 45 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

21.05.25