Справа № 340/1138/25
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2025 року м. Дніпросправа № 340/1138/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року (суддя Пасічник Ю.П.) у справі № 340/1138/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправним і скасувати наказ відповідача №383 від 04.07.2023 року "Про результати службового розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_1 ".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що не було проведено медичний огляд позивача, який отримав поранення 20.03.2023 р., тобто в умовах вже після другого поранення та проведеного загалом неефективного лікування, при виписці за результатом лікування без змін. Позивача не було зараховано в розпорядження командира, що обумовлювалося перебуванням позивача на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманими пораненнями, що було необхідно з точки зору вирішення питання щодо службового використання позивача, в умовах, що склалися навколо об`єктивного стану здоров`я позивача. Оскільки уповноважений суб`єкт (командир) не вирішував питання щодо дальшого службового використання позивача, позивач не міг їх виконувати, бо вони не визначені, а тому позивач правомірно вибув з військової частини на лікування на підставі наказу, правомірно лікувався та станом на день видання оскаржуваного наказу продовжував лікування, з метою відновлення свого стану здоров`я, що необхідно для забезпечення в подальшому реального та ефективного відбування військової служби, правомірно звертався до лікарів, медичних закладів.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судом першої інстанції зазначено, що у період з 29.04.2023 по 05.05.2023 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "Міська клінічна лікарня №4" Дніпровської міської ради, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №14168. Письмових доказів подальшого лікування матеріали справи не містять, а тому позивач повинен був повернутися до військової частини після закінчення лікування. Відтак, суд погодився з відповідачем, що позивач з 12.06.2023 вважається таким, що самовільно залишив військову частину. Суд вважав, що наведені представником позивача у позові обставини, а також долучені до матеріалів справи медичні документи (направлення,

обстеження, консультативні висновки тощо) не спростовують той факт, що позивач станом на 12.06.2023 року до військової частини не повернувся, документів на підтвердження його законної відсутності до військової частини не надав, подальше його лікування (після 06.05.2023), здійснювалось без відома безпосереднього командира та без будь-якого рішення командування військової частини.

На підставі аналізу встановлених обставин та правовідносин, що їм відповідають, зважаючи на встановлення в ході службового розслідування факту самовільного залишення позивачем військової частини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини є доведеність вини військовослужбовця. Вважає, що незадовільній стан здоров`я позивача є поважною причиною для не повернення до військової частини, а ОТЦК не направляв позивача до військової частини, а навпаки вказав продовжувати лікування. Звертає увагу, що після другого порання позивачу не здійснено медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Вказує, що він через лікування фізично не міг прибути до місця служби.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.12.2022 №342 позивача було зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.03.2023 №79 позивача евакуювали у зв`язку із пораненням.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.04.2023 №102 позивач після лікування прибув та приступив до виконання службових обов`язків до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_1 " 12.04.2023.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.04.2023 №111 та консультативного висновку військової частини НОМЕР_2 №12420 від 21.04.2023 позивач вибув на лікування.

12.06.2023 командир 2 механізованої роти на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 подав рапорт, у якому доповів, що позивач з 21.04.2023 був госпіталізований, до теперішнього часу на зв`язок не виходить, документів, що підтверджують його законну відсутність не надає.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.06.2023 №163 позивач вважається таким, що в умовах воєнного стану самовільно залишив військову частину, після лікування не повернувся до місця дислокації військової частини. З 12.06.2023 року позивачу припинено виплату грошового та здійснення речового забезпечення.

Враховуючи рапорт командира 2 механізованої роти військової частини від 12.06.2023, керуючись приписами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №385 від 15.06.2023 призначено службове розслідування за фактом неповернення позивача з лікування.

За результатом проведеного службового розслідування було складено акт від 04.07.2023, згідно висновків якого відсутність на військовій службі позивача містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України "Самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці" та порушення вимог ст.ст.11, 13, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до яких він самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, свідомо самоусунувся від виконання військового обов`язку.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №383 від 04.07.2023 "Про результати службового розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_1 " службове розслідування вважати завершеним, а позивача таким, що самовільно залишив військову службу з 12.06.2023. За самовільне залишення місця несення служби було вирішено оголосити позивачу дисциплінарне стягнення "Сувора догана", після його повернення до місця несення служби, позбавити його преміювання за травень 2023 року, не виплачувати додаткову винагороду за травень 2023 року, з 12.06.2023 припинити виплату грошового забезпечення, а копію матеріалів службового розслідування направити до ДБР за територіальністю для прийняття рішення про притягнення до кримінальної відповідальності.

Не погоджуючись з правомірністю наказу №383 від 04.07.2023, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк (ст. 88 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 затверджений Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, згідно якого службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення (п. 2 розділу I Порядку №608).

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Згідно розділу V порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260.

Згідно розділу І цього Порядку військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

За приписами розділу XXXIV Порядку №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували).

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України затверджено Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут № 548-XIV).

Статтею 11 Статуту № 548-XIV визначено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців зокрема обов`язки беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

Згідно ст. 13 Статуту № 548-XIV військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Згідно ст. 16 Статуту № 548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст. 49 Статуту № 548-XIV військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до ст. 127 та 128 Статуту № 548-XIV Солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Солдат підпорядковується командирові відділення.

Солдат зобов`язаний: підтримувати на високому рівні особисту бойову готовність, досконало володіти закріпленою за ним зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; знати тактику дій відділення в різних видах бою та вміло діяти в бою; знати та неухильно дотримуватися норм міжнародного гуманітарного права; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням; постійно вдосконалювати свої знання за фахом, уміння та навички; знати посади, військові звання і прізвища своїх безпосередніх та прямих начальників (до командира бригади включно); додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни; бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; виконувати правила носіння військового одягу і взуття, своєчасно та акуратно їх лагодити, щоденно чистити і зберігати у визначених місцях; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, додержуватися правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання; повсякденно загартовувати себе, систематично вдосконалювати свою фізичну підготовку; своєчасно доповідати командирові відділення про захворювання, надзвичайні події та факти порушення військової дисципліни, випадки втрати чи несправності озброєння, техніки та інших матеріальних засобів; ретельно готуватися особисто, готувати зброю, техніку та інше майно до занять (стрільб, навчань), виконання завдань за призначенням, постійно стежити за їх наявністю і станом, своєчасно чистити зброю і шанцевий інструмент, проводити технічне обслуговування озброєння та техніки; неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках, додержуватися правил пожежної безпеки; виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників); у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття; під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.04.2023 №111 та консультативного висновку військової частини НОМЕР_2 №12420 від 21.04.2023 позивач вибув на лікування.

Зі змісту акту службового розслідування від 04.07.2023 вбачається, що відповідачем встановлено самовільне залишення позивачем місця військової служби та не повернення до розташування військової частини НОМЕР_1 , що вчинено в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, у строк з 12.06.2023 по час складання акту службового розслідування, а також свідоме самоусунення позивача від виконання військового обов`язку.

Дослідивши зміст матеріалів справи, у тому числі документи (відомості) стосовно позивача, колегія суддів встановила, що вони не містять доказів того, що позивач у строк з 12.06.2023 по 04.07.2023 проходив лікування, зокрема через поранення, яке б свідчило про реальну неможливість позивача прибути до місця військової служби для виконання службових обов`язків.

Так, у період з 12.06.2023 по 04.07.2023 позивач не перебував на стаціонарному лікуванні, лист непрацездатності або інші докази про непрацездатність позивача у цей період відсутні.

Апеляційний суд вважає, що документи (відомості) стосовно позивача, які ним подані до суду, не підтверджують існування у позивача з 12.06.2023 по 04.07.2023 незадовільного стану здоров`я, який би міг бути поважною причиною для не повернення позивача до місця військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Також, матеріалами справи не підтверджено, що позивач повідомляв та надавав відомості до військової частини НОМЕР_1 стосовно законності його відсутності та нез`явлення до місця військової служби.

Натомість, позивач не заперечує, що у період з 12.06.2023 по 04.07.2023 він діяв без відома безпосереднього командира та без будь-якого рішення командування військової частини.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 було направлено позивача на продовження лікування у період з 12.06.2023 по 04.07.2023, адже докази такого направлення суду не подано.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що факт невиконання позивачем службових обов`язків та вину позивача, та не повернення до розташування військової частини НОМЕР_1 , повністю доведено.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що спірним наказом командира військової частини НОМЕР_1 №383 від 04.07.2023 правомірно позивача вказано вважати таким, що самовільно залишив військову службу з 12.06.2023, оголошено позивачу дисциплінарне стягнення "Сувора догана" з позбавленням преміювання та додаткової винагороди, а також припиненням виплат грошового забезпечення та направленням матеріалів службового розслідування для прийняття рішення про притягнення до кримінальної відповідальності.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі №340/1138/25 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 21.05.2025

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк