Справа № 640/21175/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року ЛуцькСправа № 640/21175/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 26 листопада 2018 року по 19 липня 2021 року.

Позов обґрунтований тим, що позивач проходив військову службу у Центральному управлінні безпеки військової служби Збройних Сил України та наказом начальника від 26 листопада 2018 року №244 був виключений із списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення. Нарахування та виплату грошового забезпечення у період проходження військової служби в Центральному управлінні безпеки військової служби Збройних Сил України здійснювало Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України. На день звільнення зі служби, виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення повного розрахунку ОСОБА_1 не отримав. Так відповідач лише 19 липня 2021 року здійснив донарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Позивач вважає, що оскільки відповідач при звільненні не виплатив йому усіх належних під час проходження служби сум, то має місце затримка розрахунку при звільненні з військової служби, а виплачуючи заборгованість, відповідач не здійснив виплату середнього грошового забезпечення, що є підставою для стягнення відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку (з 26 листопада 2018 року по 19 липня 2021 року).

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі; розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Станом на 15 грудня 2022 року день набрання чинності Законом України від 13 грудня 2022 року №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон №2825-IX) цю адміністративну справу Окружним адміністративним судом міста Києва розглянуто не було.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Закону №2825-ІХ (в редакції Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16 липня 2024 року №3863-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ») адміністративну справу передано на розгляд та вирішення Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року справу прийнято до провадження; розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 КАС України (а.с.35-36).

Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.17-21, 39-41). В обґрунтування цієї позиції вказав, що на день виключення зі списків особового складу 05 липня 2020 року позивач претензій щодо виплати грошового забезпечення не заявляв. При цьому виплата коштів проведена на виконання рішення суду, тобто внаслідок вирішення спору про їх виплату. На думку відповідача, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат, а також на правовідносини із військовослужбовцями. Водночас за приписами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197; далі Порядок №260), гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права (можливості) перебувати у списках особового складу відповідної частини та отримувати визначене грошове забезпечення до дня, коли з ним здійснять повний розрахунок.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

У додаткових поясненнях (а.с.63-64) позивач просив позовні вимоги задовольнити, зазначивши, що оскільки загальною нормою КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а спеціальним законом це питання не врегульоване, то в цьому випадку слід застосовувати норми КЗпП України.

Ухвалою суду від 21 травня 2025 року залишено без задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Центральному управлінні безпеки військової служби Збройних Сил України. Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 09 листопада 2018 року №600 полковника ОСОБА_1 , начальника відділу бойової підготовки та організації служби пожежно-рятувальних підрозділів пожежної безпеки Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту 2 часини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с.10), а наказом Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України від 26 листопада 2018 року №244 виключено зі списків особового складу та видів забезпечення з 26 листопада 2018 року (а.с.11).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі №640/5227/20, яке набрало законної сили 12 травня 2021 року, зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року та надати довідку з помісячним розрахунком індексації з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Відповідно до листа відповідача від 16 травня 2025 року №305/1944 ОСОБА_1 на виконання рішення суду у справі №640/5227/20 здійснено нарахування індексації грошового забезпечення у сумі 4503,21 грн, виплата якої 19 липня 2021 року у сумі 4435,66 грн (тобто, з відрахуванням обов`язкових зборів до бюджету) підтверджується банківською випискою по картковому рахунку позивача (а.с.13).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (пункт 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З наведеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яка була чинною до 18 липня 2022 року, далі - Закон №3248-IV) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону №3248-IV) передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Отже, у цьому випадку з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Як встановлено судом, позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення 26 листопада 2018 року.

Після звільнення з військової служби між сторонами існував спір щодо правильності виплати індексації грошового забезпечення, який був вирішений судом на корись позивача (справа №640/5227/20).

Донараховані суми коштів (всього 4503,21 грн) надійшли на рахунок позивача 19 липня 2021 року (після утримання обов`язкових зборів до бюджету - у сумі 4435,66 грн).

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день звільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21 березня 2017 року у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Такого підходу дотримувався Верховний Суд й у інших постановах (від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20, від 18 листопада 2021 року в справі №600/1071/20-а, від 02 лютого 2023 року у справі №826/1575/17 та ін.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Звідси, правила статті 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після винесення судового рішення про присудження виплат, що підлягають виплаті при звільненні з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

Таким чином, помилковими є доводи відповідача про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованих сум заробітної плати (грошового забезпечення).

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 27 листопада 2018 року (згідно з витягом із наказу від 26 листопада 2018 року №244 позивача було звільнено зі служби та виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення з 26 листопада 2018 року) по 18 липня 2021 року (остаточний розрахунок з позивачем проведено 19 липня 2021 року), а не як помилково вважає позивач з 26 листопада 2018 року по 19 липня 2021 року.

У постанові від 29 березня 2023 року у справі №260/2583/21 Верховний Суд вказував, що передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір визначив також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь позивача.

Обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом другим пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 16 травня 2025 року №305/331 (а.с.76 зворот) підтверджується, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2018 року (тобто за два останні повні місяці перед звільненням) становить 38164,00 грн (19082,00 грн х 2). Отже, середньоденна заробітна плата становить 625,64 грн (38164,00 грн/61, де 61 кількість календарних днів у вересні-жовтні 2018 року).

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 603742,60 грн (625,64 грн х 965 календарних днів).

За висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (висновки зроблені з урахуванням редакції статті 117 КЗпП України до внесення до неї змін Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX), встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 зазначено, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивачу у день звільнення на підставі наказу від 26 листопада 2018 року №244 було виплачено надбавку за особливості проходження служби у розмірі 10% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у сумі 1274,00 грн, премію відповідно до особистого внеску в загальний результат служби у розмірі 20% посадового окладу за період з 01 листопада по 26 листопада 2018 року у сумі 1442,13 грн, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% посадового окладу за період з 01 листопада по 26 листопада 2018 року у сумі 1081,60 грн, одноразову грошову допомогу у разі звільнення за 27 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний рік військової служби у сумі 257607,00 грн, що з врахуванням посадового окладу у сумі 7210,67 грн, окладу за військове звання у сумі 1282,67 грн, надбавки за вислугу років у сумі 4246,67 грн становить 274144,74 грн (а.с.76 зворот, 79 зворот).

Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України здійснило нарахування і виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у сумі 4503,21 грн (у липні 2021 року на виконання рішення суду у справі №640/5227/20), компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 26714,80 грн (у лютому 2021 року на виконання рішення суду у справі №640/5254/20), про що слідує з листа відповідача від 16 травня 2025 року №305/1944 (а.с.76).

Нараховані на дату виплати індексації суми становлять 305362,75 грн (100%), а індексація у сумі 4503,21 грн - 1,47% від виплачених сум.

Обрахована відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виплати індексації) становить 603742,60 грн.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 8875,02 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (1,47% від 603742,60 грн).

Також суд звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 травня 2025 року у справі №380/10158/24.

Таким чином, виходячи зі встановлених судом обставин справи та заявлених меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково у спосіб визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 8875,02 грн та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Одночасно суд наголошує, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Така правова позиція викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №340/3023/18.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03049, місто Київ, проспект Повітряних Сил, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 22990368) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 8875,02 грн (вісім тисяч вісімсот сімдесят п`ять грн 02 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк