Справа № 285/1995/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/1995/25

Головуючий у 1-й інстанції: Сташків Т.Г.

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

20 травня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Шидловського В.Б. Сапальової Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Пращерук М. О.,

Представник позивача: Стаценка Д. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому поновити строк на звернення до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з позовом про скасування постанови №870 від 20.11.2024 щодо ОСОБА_1 , винесеної начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , скасувати зазначену постанову та закрити провадження по справі.

В обґрунтування позову представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 про наявність штрафу дізнався у додатку Дія 11.02.2025. Щодо неправомірності притягнення до адміністративної відповідальності зазначав, що у протоколі, складеному 17.11.2024 уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено, що він вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП. 20.11.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову №870 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено штраф у сумі 17 000, 00 грн. Вважає зазначену постанову незаконною, оскільки ОСОБА_1 не отримував направлення на проходження військово-лікарської комісії та не відмовлявся від її проходження. ОСОБА_1 лише наголосив, що він проживає у Київській області і йому потрібен час, щоб надати медичну документацію для ВЛК. Перебуваючи у ІНФОРМАЦІЯ_2 останній постійно піддавався психологічному тиску та погрозам. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16.04.2025 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні №77114916, відкритого на підставі постанови №870 ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.11.2024, до набрання рішенням у справі законної сили.

Судом справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №870 від 20.11.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Позивачем у справі, з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, до суду подано апеляційну скаргу в якій, просив скасувати оскаржене рішення, прийняти нове - про задоволення позову.

Відповідачем, на апеляційну скаргу подано відзив відповідно якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а оскаржене рішення - без змін.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що 17.11.2024 уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 складено протокол №495 про те, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, 17.11.2024 о 14 год. 40 хв. знаходячись у ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , мідмовився від отримання направлення №3557 від 17.11.2024 на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до військової служби під час мобілізації та відмовився проходити медичний огляд, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП (а.с.19-20).

У протоколі ОСОБА_1 повідомлено про час та дату розгляду справи об 12 год. 00 хв. 20.11.2024. Від отримання направлення на медичний огляд ВЛК, від проходження медичного огляду, підпису протоколу, дачі пояснення та отримання його копій останній відмовився у присутності двох свідків, що підтверджується актами та даними протоколу (а.с.21, 24).

20.11.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 винесено постанову №870, якою встановлено, що ОСОБА_1 порушено вимоги ст.65 Конституції України, абз.4 ч.1 ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", чим вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, та накладено на останнього штраф у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн (а.с.26-27).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступного: " ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 . та на момент розгляду справи не пройшов ВЛК.

Згідно з абз.3 п.3.4 розділу 3 Положення лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.

У лікарів ВЛК є доступ до ЕСОЗ для отримання необхідних медичних даних військовозобов`язаного.

Необхідність надання військовозобов`язаним додаткових документів про стан його здоров`я має вирішуватись фахівцями ВЛК та не може бути підставою для відмови від проходження медичного огляду.

Крім того, з моменту складення протоколу до винесення постанови про притягнення позивача до відповідальності (з 17.11.2024 до 20.11.2024) останній мав можливість надати необхідні медичні документи та пройти ВЛК.

У разі незгоди з рішенням ВЛК воно може бути оскаржене у встановленому чинним законодавством порядку.

У оскаржуваній постанові відповідач накладає стягнення за порушення ОСОБА_1 вимог абзацу 4 ч. 1 ст. 22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, де зазначено, що громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

Проте суд не трактує зазначений факт як відсутність чіткого формулювання обвинувачення, оскільки як у протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності, так і у оскаржуваній постанові чітко сформульовано суть порушення, тому наявність формальної помилки щодо номеру абзацу частини нормативного акту, порушення якого інкримінують ОСОБА_1 , не вказує про відсутність винний дій (бездіяльності) позивача.

Також суд не може погодитись із твердженням позивача, що в акті відмови свідками зазначені заінтересовані особи, а тому він є неналежним доказом, оскільки законодавством не передбачено обов`язкової відеофіксації відмови чи інші обмеження щодо осіб, які можуть бути свідками для фіксації факту відмови.

Доказів про застосування до позивача морального тиску, погроз розправою, образами честі і гідності людини позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено.

Справа про адміністративне правопорушення розглянута уповноваженою посадовою особою у порядку, встановленому законом. Стягнення накладено у межах санкції ч.2 ст.210-1 КУпАП у мінімальному розмірі.

Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження протиправності оскаржуваної постанови.

Колегія суддів не погоджується з наведеним судом обгрунтуванням та висновками покладеними в основу оскарженого рішення та вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В свою чергу, згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Щодо суті виявленого правопорушення.

20.11.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 винесено постанову №870, якою встановлено, що ОСОБА_1 порушено вимоги ст.65 Конституції України, абз.4 ч.1 ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", чим вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, та накладено на останнього штраф у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Як пояснив позивач, він не отримував направлення, а тим більше не відмовлявся від проходження військово-лікарської комісії. Так, ОСОБА_1 повертався додому з Івано-Франківська, перед м.Звягель його було зупинено працівниками ТЦК та СП та силоміць доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Повістка йому не була вручена, про її наявність він дізнався лише з відповіді на адвокатський запит №2520 від 24.02.2025 року.

Після силового доставлення до ТЦК та СП йому, в усній формі було повідомлено, що він повинен пройти ВЛК, проте жодних документів чи направлення йому надано не було. У зв"язку з тим, що ОСОБА_1 прописаний та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а його було зупинено в Житомирській області, він не мав змоги надати під час проходження ВЛК лікарські доументи, що підтверджують його стан здоров"я. Позивач не відмовлявся ні від отримання направлення, ні від проходження ВЛК, ним лише було наголошено, що йому потрібен час, щоб привезти з дому наявну лікарську документацію. Також ОСОБА_1 просив надати йому направлення на іншу дату за місцем прописки.

Працівниками ТЦК та СП відмовили у визначенні іншого часу для того, щоб привезти лікарську документацію, та останні психологічно змушували пройти ВЛК, одразу, без можливості надання медичної документації.

У зв"язку з порушеннями працівниками ТЦК та СП процедури направлення на ВЛК та постійними погрозами, ОСОБА_1 не міг проходити ВЛК без наявних у нього медичних документів.

В наданому у відповідь на адвокатський запит направленні №3557 від 17.11.2024 року не було зазначено ні дати ні часу проходження військово-лікарської комісії (а.с.22).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає.

Відповідачем не доведено факт відмови позивача від проходження ВЛК, навпаки, пояснення надані позивачем доводять зворотне.

Так, щодо надання медичної документації військовозобов"заним під час проходження ВЛК.

Необхідність у наданні військовозобов`язаним додаткової медичної документації є як прямим обов"язком так і правом військовозобов"язаного, та не може залежати від суб"єктивного ставлення чи думки окремого члена ВЛК. Так, п.3.5 Положення наголошує на такому обов"язку: "Військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою №025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за №661/20974 (далі - форма №025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

Абз. 3 п. 3.4. Положення вказує лише на обов"язок лікарів, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюватися з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.

Також, законодавство не встановлює ЕСОЗ як єдине джерело інформації про стан пацієнта (військовозобов"язаного), а визначає його як один із можливих джерел поряд з медичною картою амбулаторного хворого за формою №025/о та іншими медичними виписками.

Суд помилково підтримав позицію відповідача та не врахував факт того, що в ЕСОЗ міститься медична документація лише після 2018 року (деякі клініки підключилися до системи в 2019-2021 р.), та лише клінік, які підключені до цієї системи, а це по більшій мірі державні установи. А тому це не може бути вирішальним при встановленні ступеня придатності Позивача. Суд не врахував доводи позивача щодо важливості медичної документації та щодо права військовозобов"язаного в наданні всіх медичних документів для повного та належного врахування його стану та діагнозів, поставивши в противагу вірогідність наявності цих документів в ЕСОЗ.

Можливість оскарження рішення ВЛК, вказує на право Позивача. ІНФОРМАЦІЯ_5 зобов"язані виконувати вимоги наведеного законодавства та надавати можливість військовозобов"язаному надати всі медичні документи саме під час проходженні ВЛК, а не проходити бюрократичну процедуру оскарження рішень ВЛК.

Щодо посилань суду на можливість ОСОБА_1 надати медичну документацію в період з 17.11.2024 до 20.11.2024 то колегія суддів зазначає, що як встановлено судом, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було порушено процедуру вручення повістки для звірки даних (її не було вручено під час зупинення ОСОБА_1 , про неї стало відомо з наданих відповідачем документів). Після доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 вже в усній формі повідомлено, що потрібно пройти ВЛК та застосовано психологічний тиск, з метою змусити до проходження ВЛК без дотримання процедури.

Відповідачем не спростовано аргументи Позивача щодо порушення процедури оповіщення про виклик. Адже, як доказ, при врученні повістки повинно здійснюватися фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником РТЦК та СП або поліцейським. Проте, Відповідачем не надано доказів належного вручення повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 та фіксацію відмови. Відповідачем лише надано акт відмови та журнал реєстрації направлень, що є внутрішніми документами ІНФОРМАЦІЯ_2 і не є доказами вини Позивача.

Таким чином, оскільки процедури оповіщення про виклик та направлення на ВЛК були з самого початку порушені то всі подальші дії працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 є незаконними.

Щодо посилань суду на формальну помилку в формуванні обвинувачення то колегія суддів зазначає, що посилання на неправильний абзац нормативного акту (абзац 4 замість належного) є істотною помилкою, оскільки формулювання обвинувачення має бути чітким і конкретним. Неточність створює для особи невизначеність щодо обсягу обвинувачення, що порушує право на захист.

У постанові №870 від 20.11.2024 року зазначено наступне: Таким чином, за викладених вище обставин громадянин ОСОБА_1 порушив вимоги ст.65 Конституції України та абз.4 ч.1 ст.22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Проте, в абз.4 ч.1 ст.22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію зазначається: Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

А абз.3. ч.1 ст.22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію зазначає, що громадяни зобов"язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Вказане свідчить про відсутність чіткого формулювання обвинувачення, та є важливою умовою справедливого та об`єктивного розгляду справи, є необхідним для реалізації права на захист, на що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Колегія суддів також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №870 від 20 листопада 2024 року по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Поряд з тим, частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи слідує, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви (а.с.1) в розмірі 924.75 грн. та апеляційної скарги (а.с.116) - 2271,00 грн.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 3179,40 грн судового збору.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_3 №870 від 20.11.24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3179, 40 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Шидловський В.Б. Сапальова Т.В.