Справа № 520/8155/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.05.2025 р. справа №520/8155/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участю секретаря судового засідання - Карапетян М.О., представника позивача - Лисенка С.О., представника відповідача - Пересічанської Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації),
провизнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.03.2025 року по виконавчому провадженню № 67865862 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 32 000,00 грн.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що з постанови головного державного виконавця від 13.03.2025 та даних АСВП вбачається, що виконавче провадження №67865862 було відкрито 15.12.2021 р. та в подальшому зупинено. Зазначає, що спірні правовідносини щодо виконання судових рішень є публічно-правовими, у яких для відповідача, на відміну від приватно-правових відносин, діє принцип, згідно з яким дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Водночас, норми яка б дозволяла державному виконавцю під час зупинення виконавчого провадження виносити постанову про стягнення виконавчого збору, Закон України Про виконавче провадження не містить. Отже, законних підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору 13.03.2025 р., тобто після спливу 3 років та 3 місяців від дня відкриття виконавчого провадження та під час його зупинення у порядку абз. 22 статті 10-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» у головного державного виконавця не було.

Відповідач з поданим позовом не погодився, зазначивши у відзиві на позов, що вимога позивача про скасування постанови про стягнення виконавчого збору є необґрунтованою та незаконною, оскільки виконавчий збір стягується з боржника саме за невиконання рішення суду, яке перебуває в органі державної виконавчої служби на виконанні, окрім випадків, передбачених законом, зокрема виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Позивач в судовому засіданні наполягав на протиправності оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, просив задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У межах справи №520/2705/21 заявником, ОСОБА_1 , були заявлені вимоги: 1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування вересня 2015 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 по 31.12.2015 включно; 2) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.01.2016 по 31.07.2017 включно; 3) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування серпня 2017 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.08.2017 по 20.11.2017 включно; 4) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 20.11.2017 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, в сумі 71485,81 грн із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Отже, ОСОБА_1 ініціював спір з приводу нарахування та виплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 20.11.2017.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 р. у справі №520/2705/21 було визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 01.06.2016 та з 01.01.2017 по 20.11.2017. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.06.2016 та з 01.01.2017 по 20.11.2017. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 р. у справі №520/2705/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 р. по справі №520/2705/21 скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.06.2016 р. по 31.12.2016 р. та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 р. по 31.12.2016 р. із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. Прийнято постанову, якою ці позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.06.2016 р. по 31.12.2016 р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 р. по 31.12.2016 р., з урахуванням виплачених сум із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 р. по справі № 520/2705/21 залишено без змін.

Тож, судові акти у справі №520/2705/21 набрали законної сили 16.08.2021р., 26.10.2021р. за цими судовими актами було видано виконавчий лист.

Доказів отримання позивачем постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 р. у справі №520/2705/21 учасниками спору до матеріалів справи №520/8155/25 не подано.

За виконавчим листом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 р. по 31.12.2016 р., з урахуванням виплачених сум із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року головним державним виконавцем Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) - 15.12.2021р. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №67865862.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 14.02.2022 ВП №67865862 стягнуто з боржника, Військової частини НОМЕР_1 , витрати виконавчого провадження у сумі 269,00 грн.

Постановою заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.02.2022р. по ВП №67865862 передано з Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) матеріали виконавчого провадження №67865862.

Постановою головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про передачу виконавчого провадження від 17.02.2022 №67865862 передано виконавчий документ ( виконавчий лист №520/2705/21 від 26.10.2021) до Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01.02.2023р. прийняте виконавче провадження №67865862.

Постановою в.о. начальника Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 28.03.2023р. про зупинення виконавчих дій ВП №67865862 зупинено виконавчі дії до закінчення воєнного стану відповідно до абз. 12 п. 102 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".

За викладеними у відзиві твердженнями, 20.06.2024 та 01.10.2024 з метою перевірки виконання рішення суду, державним виконавцем направлено вимоги до Військової частини НОМЕР_1 з метою отримання інформації щодо стану виконання рішення суду. Відповіді від боржника не надійшли, рішення суду боржником не виконане.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів направлення зазначених вимог до Військової частини НОМЕР_1 , як і не містять вихідного номеру документа.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 13.03.2025 ВП №67865862 стягнуто з боржника, Військової частини НОМЕР_1 , виконавчий збір у сумі 32.000,00 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 13.03.2025 ВП №67865862 стягнуто з боржника, Військової частини НОМЕР_1 , витрати виконавчого провадження у сумі 69,00 грн.

Доказів поновлення виконавчих дій по виконавчому провадженню №67865862 матеріали справи не містять, відповідна постанова у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень за ідентифікатором Б4488Д29АД87 відсутня.

За викладеними у відзиві твердженнями, оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору державним виконавцем було пред`явлено до органу державної казначейської служби для безспірного списання коштів з рахунків боржника згідно пунктів 3, 6, 24 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845.

З метою перевірки виконання рішення суду, державним виконавцем направлено вимогу від 13.03.2025 до Військової частини НОМЕР_1 з метою отримання інформації щодо стану виконання рішення суду.

У поданій до відповідача заяві на виконання вимоги державного виконавця та про закінчення виконавчого провадження від 21.03.2025 р. №40/17/12-454-2025 позивачем було зазначено, що за інформацією фінансового відділення військової частини НОМЕР_1 , рішення суду у справі № 520/2705/21 було виконано в повному обсязі ще 24 липня 2024 року, а саме здійснено відповідні нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31,05.2016 та з 01.01.2017 по 20.11.2017 року у сумі 49 785 гривень 24 копійки, підтвердженням чого є наказ командира військової частини № НОМЕР_2 від 15.07.2024 року, платіжна інструкція №13512 від 24 липня 2024 року.

Стверджуючи про протиправність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень у формі постанови про стягнення виконавчого збору від 13.03.2025р., заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що виконання постановлених судових актів в адміністративних справах гарантовано ст.55, п.9 ч.1 ст.129, ст.129-1 Конституції України, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних 1950 року, ч.2 ст.13 від 02.06.2016р. №1402-VIII Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.2 ст.14, ч.1 ст.370, ч.2 ст.372 КАС України.

Правовідносини з приводу примусового виконання судових актів в адміністративних справах регламентовані приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VIII).

За визначенням ст.1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Тож положення ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII цілком кореспондують положенням ч.2 ст.2 КАС України.

Рішення, котрі підлягають примусовому виконанню у порядку Закону №1404-VIII, перелічені законодавцем у ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII і виданий у межах справи №520/2705/21 виконавчий документ входить до означеного переліку.

Вимоги до оформлення виконавчого документу сформульовані законодавцем у ч.1 ст.4 №520/2705/21 і виданий у межах справи №520/2705/21 виконавчий документ цим вимогам не суперечить.

Випадки, коли виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання, перелічені законодавцем у положеннях ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII і у межах спірних правовідносин судом існування таких випадків не виявлено.

Статтею 26 Закону №1404-VIII визначено початок примусового виконання рішення, зокрема: виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої); виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята); за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (частина шоста).

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Обов"язки суб"єкта владних повноважень - виконавця у межах розпочатого виконавчого провадження викладені у ч.ч.1-2 ст.18 Закону №1404-VIII, де указано, зокрема, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

До прав суб"єкта владних повноважень у межах розпочатого виконавчого провадження приписами ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII віднесено, зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону №1404-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (абз. 3 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII).

Розв"язуючи спір, суд відмічає, що національний закон України виконавчий збір не відносить ані до мір юридичної відповідальності, ані до заходів державного впливу, ані заходів державного примусу, ані до санкцій.

Водночас із цим, за суттю та правовою природою виконавчий збір є публічним платежем, котрий здійснюється зобов"язаним виконати судовий акт у добровільному порядку учасником суспільних відносин у разі коли відмова від добровільного виконання судового акту зумовила початок процедури примусового виконання судового акту.

Тож, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли правова природа виконавчого збору не може бути розтлумачена інакше ніж різновид міри майнової відповідальності за порушення публічного правопорядку у вигляді умисного та усвідомленого ухилення від добровільного виконання судового акту, який набрав законної сили.

Відтак, обов"язковим елементом протиправного діяння учасника суспільних відносин з приводу ухилення невиконання судового акту у добровільному порядку є; 1) обставина обізнаності учасника суспільних відносин із набранням судовим актом законної сили; 2) умисне та усвідомлене невжиття учасником суспільних відносин мінімально достатнього комплексу організаційно-правових заходів, спрямованих на створення умов для виконання судового акту.

У межах спірних правовідносин доказів отримання позивачем постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 р. у справі №520/2705/21 відповідач - суб"єкт владних повноважень до матеріалів справи №520/8155/25 не подав, попри приписи ч.2 ст.77, ч.3 ст.79, ч.4 ст.162 КАС України.

Тому суд у межах даного конкретного спору виходить із відсутності таких доказів, недоведеності обставини обізнаності позивача із постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 р. у справі №520/2705/21, відсутності доказів вини позивача у невиконанні судового акту у добровільному порядку.

Указана обставина у контексті викладених вище міркувань суду є окремою та достатньою підставою для скасування оскарженого акта суб"єкта владних повноважень.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що на суспільні відносини з приводу реалізації відповідачем функцій суб"єкта владних повноважень повною мірою поширюється дія приписів ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст. КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тлумачення змісту ч.2 ст.19 Конституції України міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19, де указано, що "52. Водночас судова палата наголошує на тому, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

53. Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

54. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.".

Суд зазначає, що норми Закону №1404-VIII не наділяють відповідача як суб"єкта владних повноважень правом на винесення постанови про стягнення виконавчого збору під час зупинення виконавчого провадження.

Тож, за відсутності прямо указаного у законі саме такого способу реалізації повноваження оскаржене рішення суб"єкта владних повноважень підлягає кваліфікації у якості протиправного, що зумовлює необхідність скасування неправомірного правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.

Окрім того, усупереч ч.2 ст.19 Конституції України суб"єкт владних повноважень під час винесення оскарженого рішення припустився застосування положень ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VIII не у кореспонденції із нормами Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" (котрий діяв на момент прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження; в частині заробітної плати як розрахункової величини обчислення виконавчого збору), а у кореспонденції із нормами Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".

Проте, Закон №1404-VIII не містить саме такого порядку дій суб"єкта владних повноважень під час обчислення розміру виконавчого збору.

Суд зауважує, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Вказане, також закріплено в статті 40 Закону №1404-VIII, якою передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Однак, застосування суб"єктом владних повноважень у перелічених вище випадках розміру заробітної плати станом на дату прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, а не станом на дату відкриття виконавчого провадження Законом №1404-VIII не передбачено та не відповідає вимогам принципу юридичної визначеності як невід"ємної складової запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права.

З приєднаних до справи копій документів судом з"ясовано, що головним державним виконавцем Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) - 15.12.2021р. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №67865862.

Постановою заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.02.2022р. по ВП №67865862 передано з Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) матеріали виконавчого провадження №67865862.

Постановою головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про передачу виконавчого провадження від 17.02.2022 №67865862 передано виконавчий документ (виконавчий лист №520/2705/21 від 26.10.2021) до Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01.02.2023р. прийняте виконавче провадження №67865862.

Однак, постанова про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не виносилась одночасно з постановою про відкриття (прийняття) виконавчого провадження.

Лише 13.03.2025 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 32.000,00 грн.

Тож, за відсутності прямо указаного у законі саме такого способу реалізації повноваження оскаржене рішення суб"єкта владних повноважень підлягає кваліфікації у якості протиправного, що зумовлює необхідність скасування неправомірного правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.

З наведених вище міркувань, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин суб"єктом владних повноважень було порушено саме процедуру прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки виконавчий збір було обчислено не з заробітної плати станом на 15.12.2021р., а з заробітної плати станом на 13.03.2025р. та за відсутності доведеної матеріалами справи події ухилення позивача від виконання судового акту у добровільному порядку.

При цьому, подані позивачем докази засвідчують саме обставини добровільного виконання судового рішення у справі №520/2705/21 з моменту настання обізнаності із існуванням відповідного судового акту.

У ході розгляду справи ці доводи позивача суб`єктом владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 КАС України не спростовані.

Стосовно посилань відповідача на порушення заявником ч. 5 ст. 19 Закону № 1404-VIII суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про Національну гвардію України" Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.

Згідно з ч. 3 ст. 6-1 даного Закону, з введенням воєнного стану Національна гвардія України для виконання завдань з оборони держави приводиться в готовність до виконання завдань за призначенням і підпорядковується Головнокомандувачу Збройних Сил України, крім військових частин (підрозділів), які здійснюють конвоювання та охорону дипломатичних представництв.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про Національну гвардію України" фінансування діяльності Національної гвардії України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, не заборонених законом.

Правовий режим воєнного стану в Україні був запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/22 (який був затверджений Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ) та безперервно діє досі.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У силу п.57 постанови Верховного Суду від 07.06.2024р. у справі №420/25804/23 воєнний стан як особливий правовий режим вимагає вчинення уповноваженими суб`єктами стратегічних та оперативних заходів, спрямованих на захист держави, здійснення яких водночас пов`язане з небезпекою для життя і здоров`я.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 01.04.2024р. у справі №380/17239/22 із початком широкомасштабної військової агресії РФ фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.

Оскільки позивач субєкт владних повноважень є військовим формуванням, котре бере безпосередню участь у відбитті збройної агресії ворога проти України, та його особовий склад залучений до виконання бойових завдань щодо відсічі збройної агресії Російської Федерації, то суд доходить до переконання про те, що підстави неповідомлення державного виконавця про виконання судового рішення у справі №520/2705/21, на переконання суду, є поважними.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою не установив обставини фактичної дійсності, припустився помилки у тлумаченні змісту належної норми права, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і дійсними обставинами спірних правовідносин.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт при вчиненні оскарженого управлінського волевиявлення не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк оскаржене рішення було прийнято не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, за відсутності події ухилення учасника суспільних відносин від добровільного виконання судового акту та за наявності події добровільного виконання учасником суспільних відносин судового акту одразу після настання події обізнаності з його існуванням.

Відтак, за наслідками розгляду справи суд вважає не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Оскільки у ході судового розгляду здобутими доказами було підтверджено факт існування у заявника у межах спірних правовідносин порушеного права (ущемленого публічного інтересу), то згідно з ч.1 ст.2 КАС України позов належить задовольнити.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.03.2025 року по виконавчому провадженню №67865862 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ідентифікаційний код - 43316700; місцезнаходження - вул. Студентська, буд. 5/4, м. Харків, 61024) на користь Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження - АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2.422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко