Справа № 260/1928/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/1928/24 пров. № А/857/25509/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року у справі №260/1928/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в І інстанції Микуляк П.П.,

дата ухвалення рішення 19.09.2024,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - Відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі Відповідач 2), яким просить суд:

- задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 22.02.2024 №42;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення розміру пенсії, періоди роботи: - з 10.11.1992 по 10.11.1994, на посаді продавця ІІІ категорії СП «Ласка»; - з 10.11.1994 по 01.08.1995 на посаді продавця в МП «Продбуд»; - з 01.08.1995 по 01.02.2000 на посаді продавця в МПП «Айва»; - з 01.05.2001 по 30.10.2002 на посаді продавця у приватного підприємця ОСОБА_2 та призначити їй пенсію за віком з 14.02.2024;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області судові витрати у розмірі 1211,60 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 14.02.2024 позивач звернулася до територіального управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком, однак рішенням №42 від 22.02.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

У відмові зазначено, що страховий стаж позивача становить 27 років 5 місяців 20 днів, та протиправно не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки.

Позивач акцентує увагу на тому, що вона, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до трудової книжки відомостей, описок, тощо, а тому невірне заповнення трудової книжки посадовими особами підприємств, на яких вона працювала, не може бути підставою для не зарахування органом Пенсійного фонду України трудового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту позивача.

Позивач вважає, що не зарахування періодів роботи до загального стажу роботи при призначенні пенсії є протиправним та таким, що прямо суперечить нормам законодавства.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 у цій справі позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №42 від 22.02.2024 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу за вислугу років наступні періоди роботи, згідно трудової книжки серії серії НОМЕР_1 від 27.05.1982: на посаді продавця ІІІ категорії СП «Ласка» з 10.11.1992 року по 10.11.1994 року; на посаді продавця в МП «Продбуд» з 10.11.1994 року по 01.08.1995 рік; на посаді продавця в МПП «Айва» з 01.08.1995 року по 01.02.2000 рік; на посаді продавця у приватного підприємця ОСОБА_2 з 01.05.2001 року по 30.10.2002 рік; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 30 січня 2024 року; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що страховий стаж позивача складає 27 років 5 місяців 20 днів. Підставою для відмови у призначенні пенсії слугувало те, що відповідні періоди не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки надані позивачем документи містять недоліки та для зарахування відповідного страхового стажу необхідно надати підтверджуючі документи. За таких обставин, у позивача недостатньо необхідного страхового стажу 31 рік для призначення пенсії за віком, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач, відповідач 2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції вважав, що відомості трудової книжки є належним доказом підтвердження трудової діяльності позивача .

Окрім того, суд першої інстанції звернув увагу відповідача на те, що він, як уповноважений на призначення пенсії орган, може самостійно звертатися до підприємств з метою здійснення перевірки поданих заявником відомостей, достовірність яких ставиться під сумнів. Однак матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем-2 дій, що спрямовані на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження трудового стажу позивача за спірні періоди роботи, як і відсутні докази на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача є хибними.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника.

Відтак, застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Враховуючи викладене, періоди роботи позивача з 10.11.1992 по 10.11.1994, з 10.11.1994 по 01.08.1995, з 01.08.1996 по 01.02.2000, з 01.05.2001 по 30.10.2002 та з 01.01.2002 по 30.10.2002 безпідставно не враховані до його страхового стажу, а відмова відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача такий період порушує право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом №1058-IV.

Таким чином, матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують наявність у позивача загалом понад 34 роки страхового стажу.

Відтак, беручи до уваги, що конституційне право особи на соціальний захист включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову у призначенні пенсії №42 від 22.02.2024 є таким, що порушує право позивача на соціальних захист, не відповідає приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, тому таке розпорядження слід скасувати як протиправне.

Враховуючи, що позивач із заявою про призначення пенсії звернулася 14.02.2024 (що підтверджується оскаржуваним рішенням), досягла пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком (60 років) 29.01.2024 та за наявності відповідного страхового стажу, суд дійшов висновку, що позивачу пенсія має бути призначена з 30 січня 2024 року, тобто, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 29.01.2024 ОСОБА_1 виповнилось 60 років, у зв`язку з чим вона 14.02.2024 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2023 №1058-IV, надавши відповідний пакет документів.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області для розгляду.

22.02.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області рішенням №42 відмовило позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Відповідно до Рішення страховий стаж позивача становить 27 років 5 місяців 20 днів.

В ході розгляду документів до страхового стажу особи не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки, оскільки записи внесені з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20.06.1974 №162, а саме:

- з 10.11.1992 по 10.11.1994 (в записі про звільнення з роботи має місце виправлення дати наказу про звільнення з роботи);

- з 10.11.1994 по 01.08.1995 (дата наказу про прийняття на роботу не відповідає даті прийняття на роботу);

- з 01.08.1996 по 01.02.2000 (має місце великий проміжок часу між датою прийняття на роботу і датою наказу про прийняття на роботу);

- з 01.05.2001 по 30.10.2002 (запис про період роботи у приватного підприємця не засвідчено центром зайнятості) та з 01.01.2002 по 30.10.2002 відсутня інформація в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру.

Право на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону, з урахуванням наявних документів, позивач набуде після досягнення 63-річного віку, з 30.01.2027.

В Рішенні зазначено, що на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України позивач не перебуває та пенсію не отримує.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 рік. У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63-річного віку мають особи за наявності страхового стажу в період з І січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34років; після досягнення віку 65 років - за наявності страхового стажу починаючи з І січня 2028 року - від 15 до 25 років.

Позивач не погодившись з відмовою відповідача 1 щодо призначення пенсії звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Відповідно до визначення, яке міститься у ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком.

Приписами ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком визначені ст. 26 Закону №1058-IV.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 рік. У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 річного віку мають особи за наявності страхового стажу в період з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року від 24 до 34 років; після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу починаючи з 1 січня 2028 року від 15 до 25 років.

Зі змісту наведеного слідує, що за загальним правилом для виникнення у осіб права на призначення пенсії за віком є наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку; 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.

29.01.1964 позивачу виповнилося 60 років і відповідно до ст. 26 Закону №1058 вона має право на призначення пенсії за віком за наявності страхового стажу не менше 31 року.

У межах цієї справи спірним є наявність у позивача достатнього страхового стажу для призначення пенсії за віком.

Зі змісту оскарженого рішення від 22.02.2024 слідує, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком є те, що страховий стаж позивача становить 27 років 5 місяців 20 днів.

Відповідачем не зараховано до загального страхового стажу періоди роботи:

- з 10.11.1992 по 10.11.1994 (в записі про звільнення з роботи має місце виправлення дати наказу про звільнення з роботи);

- з 10.11.1994 по 01.08.1995 (дата наказу про прийняття на роботу не відповідає даті прийняття на роботу);

- з 01.08.1996 по 01.02.2000 (має місце великий проміжок часу між датою прийняття на роботу і датою наказу про прийняття на роботу);

- з 01.05.2001 по 30.10.2002 (запис про період роботи у приватного підприємця не засвідчено центром зайнятості) та з 01.01.2002 по 30.10.2002 відсутня інформація в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру.

Як вірно встановлено судом першої інстанції за відомостями трудової книжки позивача така містить відомості про спірні періоди роботи позивача:

- 10.11.1992 звільнена з посади продавця III категорії в Виноградівському горторгу та прийнята на роботу за переведенням на посаду продавця III категорії в СП «Ласка»;

- 10.11.19924 звільнена з посади продавця III категорії в СП «Ласка» та прийнята на роботу за переведенням на посаду продавця МП «Продбуд»;

- 01.08.1995 у зв`язку з реорганізацією МП «Продбуд» переведена на посаду продавця МПП «Айва»;

- 01.02.2000 звільнена з роботи за згодою сторін з МПП «Айва»;

- в період з 01.05.2001 по 30.10.2002 працювала на посаді продавця в підприємця ОСОБА_2 .

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 (301-93-п) «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства. Заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Згідно з п. 2.4. вказаної Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки, а також внесення до неї записів, є підприємство роботодавець.

Станом на час першого заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162.

Згідно із пунктом 2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно із пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до висновку Верховного Суду, сформованого у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а (адміністративне провадження №К/9901/11030/18), положеннями Закону №1058-IV підставою для призначення пенсії визначено наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Отже, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Відповідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.93 №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

Трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про підприємство, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

У свою чергу, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.

Згідно із вимогами ст. 101 Закону №1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву або розбіжностей в документах, які враховуються при обчисленні пенсії, відповідач має вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також у необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

При цьому відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до підприємств, у яких працював позивач, або архівних установ для отримання відомостей щодо спірних періодів роботи позивача.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не взято до уваги, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.

Аналогічний висновок міститься і в постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №220/989/17, від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

Також судом першої інстанції надано вірну оцінку доводам відповідача щодо незарахування періоду роботи позивача з 01.01.2002 по 30.10.2002 до страхового стажу позивача через відсутність інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Аналізуючи наведені норми, апеляційний суд зазначає, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів його роботи на такому підприємстві. Відтак, фактично внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та стажу за час роботи на такому підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а, від 09.10.2020 у справі №341/460/17, від 01.03.2021 у справі №423/757/17, від 27.05.2021 у справі №343/659/17 та від 08.04.2022 у справі №242/1568/17.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що усі місяці роботи, в тому числі, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі-працівнику заробітну плату та нараховувало відповідні страхові внески з неї, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески чи ні або незалежно від того, чи обліковуються вказані страхові внески відповідачем у реєстрі застрахованих осіб.

Отже, періоди роботи позивача з 10.11.1992 по 10.11.1994, з 10.11.1994 по 01.08.1995, з 01.08.1996 по 01.02.2000, з 01.05.2001 по 30.10.2002 та з 01.01.2002 по 30.10.2002 безпідставно не враховані до його страхового стажу, а відмова відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача такий період порушує право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом №1058-IV.

З огляду на викладене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 22.02.2024 не відповідає критеріям правомірності, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, оскільки письмовими доказами, долученими до матеріалів справи підтверджується факт досягнення позивачем 60 річного віку та наявність у неї страхового стажу понад 31 рік, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Також судом першої інстанції вірно визначено, що позивачу пенсія має бути призначена з 30.01.2024, тобто, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені апелянтом в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 286, 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року у справі №260/1928/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк