Справа № 500/7440/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/7440/24 пров. № А/857/5857/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Мартиць О.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 23 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для призначення дострокової пенсії за віком, як особі, яка брала в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебування в районах антитерористичної операції у період її проведення, як учаснику антитерористичної операції, учаснику бойових дій, що викладена Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області у листі-рішенні від 07.11.2024 за №77; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати йому до страхового стажу, що дає право на призначення дострокової пенсії за віком, як особі, яка брала в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебування в районах антитерористичної операції у період її проведення, як учаснику антитерористичної операції, учаснику бойових дій пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", роботи в рф в період з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 15.01.1993 та період з 17.11.1998 по 30.04.2001 та період з 07.05.2001 по 05.11.2004 та період з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно записів дублікату трудової книжки серія НОМЕР_2 від 25.05.2001 та призначити пенсію на пільгових умовах відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з дня звернення 08 жовтня 2024 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що досягнувши 55-річного віку, 10.10.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах згідно п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказує, що його трудовий стаж станом на 08 жовтня 2024 року згідно записів у військовому квитку серія НОМЕР_3 та записів у трудових книжках серія НОМЕР_4 , серія НОМЕР_5 , складає 27 років 06 місяців 02 дні, з них 08 років 06 місяці 08 днів - стаж в період проходження військової служби з 16 липня 1987 року по 19 листопада 1992 року та проходження військової служби по мобілізації з 15 вересня 2016 року по 01 листопада 2018 року та з 24 лютого 2022 року до 10 березня 2023 року, в Донецькій та Луганській областях. Зауважує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішенням від 07.11.2024 за №77 всупереч вимогам чинного законодавства та долучених до заяви документів незаконно відмовило йому у призначенні пенсії за віком, посилаючись на те, що немає необхідного страхового стажу 25 років як учаснику бойових дій, передбаченого п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV. При цьому визначено, що його страховий стаж становить - 14 років 01 місяць 27 днів при необхідних 25 років, оскільки на думку відповідача неможливо зарахувати до страхового стажу період роботи на території рф з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно до записів в трудовій книжці серія НОМЕР_6 від 15.01.1993 та періоди з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно записів дублікату трудової книжки серія НОМЕР_7 від 25.05.2001, оскільки з 19 червня 2023 року рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.11.2024 №77 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно записів трудової книжки НОМЕР_6 від 15.01.1993, періоди роботи з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 03.05.2001 по 05.06.2002 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_8 від 23.04.2002 та періоди роботи з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_7 від 25.05.2001. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу. Щодо припинення участі російської федерації та України в Угоді, суд першої інстанції зазначив, що 29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (далі - Постанова №1328), якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992. Водночас, відповідно до частини другої статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають. Отже, набуті за Угодою пенсійні права, що виникли до виходу з неї держави-учасниці, не втрачаються, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді не впливає на право позивача на зарахування набутого до цієї дати трудового стажу до страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком в Україні, оскільки трудова діяльність позивача мала місце в період дії вказаної Угоди. З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.11.2024 №77 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" підлягають задоволенню. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти відповідне рішення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що на підставі заяви та доданих до неї документів прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу дострокової пенсії від 07.11.2024 № 77 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, з урахуванням страхового стажу позивача 14 років 1 місяць 27 днів. Вказує, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що набуті за Угодою пенсійні права, що виникли до виходу з неї держави-учасниці, не втрачаються, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді не впливає на його право на зарахування набутого до цієї дати трудового стажу до страхового стажу для призначення пенсії за віком в Україні, оскільки його трудова діяльність мала місце в період дії вказаної Угоди.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви від 01.11.2024 за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням від 07.11.2024 №77 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області позивачу відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком згідно п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вказао, що вік позивача 55 років 09 місяців 24 дні, страховий стаж - 14 років 01 місяць 27 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_9 від 25.08.1993, оскільки Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення припинила свою дію для України 23.12.2023;

- період роботи з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно даних трудової книжки НОМЕР_6 від 15.01.1993, періоди роботи з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 03.05.2001 по 05.06.2002 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_8 від 23.04.2002 та періоди роботи з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_7 від 25.05.2001, оскільки з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з чим, стаж роботи зараховується по 31.12.1991.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.11.2024 №77 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно записів трудової книжки НОМЕР_6 від 15.01.1993, періоди роботи з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 03.05.2001 по 05.06.2002 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_8 від 23.04.2002 та періоди роботи з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_7 від 25.05.2001, а також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 01.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти рішення.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". (далі - Закон №1058-ІV)

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 проходив військову службу в армії в період з 16 липня 1987 року по 19 листопада 1992 року, по мобілізації в період з 15 вересня 2016 року по 01 листопада 2018 року та з 24 лютого 2022 року до 10 березня 2023 року, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.02.2024 №13.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_10 від 21.06.2024 №4139 ОСОБА_1 в період з 25.07.2018 по 01.11.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на території Донецької та Луганської областей.

11.07.2017 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_11 Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_12 як учаснику бойових дій.

Спір в даному випадку виник щодо наявності (відсутності) необхідного страхового стажу - 25 років у позивача для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як учаснику бойових дій відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу.

Як слідує зі змісту спірного рішення до страхового стажу позивача не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_9 від 25.08.1993, період роботи з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно даних трудової книжки НОМЕР_6 від 15.01.1993, періоди роботи з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 03.05.2001 по 05.06.2002 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_8 від 23.04.2002 та періоди роботи з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_7 від 25.05.2001, оскільки з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з чим, стаж роботи зараховується по 31.12.1991.

Щодо наведеного колегія суддів зазначає наступне.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року (далі - Угода), зобов`язання за якою взяли на себе, в тому числі, Україна та російська федерація.

Метою вказаної Угоди визначено взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Так, відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Згідно зі статтею 6 Угоди призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності даною Угодою.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

У разі остаточного виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату помісячно.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу трудової діяльності для цілей визначення права на пенсійне забезпечення, отриманого на території іншої держави, Сторони вказаних міжнародних договорів, здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, у тому числі пільговий, набутий на території однієї з цих держав, визнається іншою державою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019 у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі №555/2250/16-а, від 20.07.2020 у справі №174/421/17(2-а/174/64/2017) та від 29.03.2023 у справі №360/4129/20.

Щодо припинення участі російської федерації та України в Угоді, суд апеляційної інстанції зазначає, що 29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (далі - Постанова №1328), якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

Вказана Угода припинила свою чинність для України з 19.06.2023, а з 01.01.2023 російська федерація не є державною-учасницею Угоди.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.99 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що набуті за Угодою пенсійні права, що виникли до виходу з неї держави-учасниці, не втрачаються, тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді не впливає на право позивача на зарахування набутого до цієї дати трудового стажу до страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком в Україні, оскільки трудова діяльність позивача мала місце в період дії вказаної Угоди.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини у справі, записи трудовій книжці НОМЕР_6 від 15.01.1993 про період роботи з 15.01.1993 по 16.05.2000, дублікаті трудової книжки НОМЕР_8 від 23.04.2002 про періоди роботи з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 03.05.2001 по 05.06.2002 та дублікаті трудової книжки НОМЕР_7 від 25.05.2001 про періоди роботи з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 підтверджують факт роботи позивача, і відповідно, вказані періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу для призначення пенсії.

З врахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.11.2024 №77 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" підлягають задоволенню.

Також з метою належного захисту прав позивача, суд першої інстанції обгрунтовано зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період роботи з 15.01.1993 по 16.05.2000 згідно записів трудової книжки НОМЕР_6 від 15.01.1993, періоди роботи з 17.11.1998 по 30.04.2001, з 03.05.2001 по 05.06.2002 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_8 від 23.04.2002 та періоди роботи з 07.05.2001 по 05.11.2004, з 06.11.2004 по 14.04.2005 згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_7 від 25.05.2001.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав його заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 01.11.2024 та прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії від 07.11.2024 № 77, яке визнане судом протиправним та скасовано.

Тому саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області слід покласти обов`язок повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти рішення.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі № 500/7440/24 без змін.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін