Справа № 440/6004/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 р. Справа № 440/6004/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, повний текст складено 23.12.24 по справі № 440/6004/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі по тексту - ГУ ПФУ в Чернігівській області, пенсійний орган, перший відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Полтавській області, другий відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 28.02.2024 № 89 Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 року: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19).

В обґрунтування позовних послалась на протиправність та безпідставність рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області від 28.02.2024 № 89 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, мотивоване відсутністю необхідного страхового стажу внаслідок неможливості зарахування до такого стажу періодів роботи згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 від 13.10.1979 через наявність виправлень у прізвищі позивача, оскільки, оскільки формальні недоліки та неточності у документах не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Просила врахувати висновок Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, відповідно до якого відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак не може впливати і на його особисті права.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 у справі № 440/6004/24 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, буд. 83А, м. Чернігів, 14005, ідентифікаційний код 21390940) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 28.02.2024 № 89 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 по справі № 440/6004/24 в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 року: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19);

Ухвалити постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 року: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пославшись на помилковість висновків суду першої інстанції щодо передчасності позовної вимоги про зобов`язання першого відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 , зазначила, що оскільки відмова пенсійного органу у зарахуванні спірних періодів через наявність виправлень у прізвищі позивача визнана судом протиправним, у пенсійного органу відсутній інший вид правомірної поведінки, окрім як зарахувати такі періоди трудової діяльності позивача до страхового стажу. А відтак, визначений позивачем спосіб захисту не є ефективним та належним та не призводить до поновлення порушених прав позивача.

Перший відповідач, також не погодився з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин у справі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована твердженнями про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що призвело до прийняття помилкового рішення у справі та є підставою для його скасування.

Цитуючи положення пункту 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (далі по тексту Інструкція № 58), наполягав, що у наданій до пенсійного органу позивачем трудовій книжці, зміна запису про прізвище виконана з порушенням встановлених вимог, а тому записи у трудовій книжці НОМЕР_1 від 13.10.1979: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19) не можуть підтверджувати страховий стаж позивача за вказаний період.

Зауважено, що оскільки позивач під підпис ознайомлена із записами у трудовій книжці, остання мала право вимагати від роботодавця усунути допущені неточності при звільненні з роботи та отриманні трудової книжки, однак таке право не реалізувала.

Сторони правом подання відзиву на апеляційні скарги не скористались.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга першого відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.02.2024 ОСОБА_1 звернулась до Управління ПФУ в м. Кременчуці із заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 41), яка прийнята і зареєстрована за № 1349/134 (а.с. 42).

До вказаної заяви додано, зокрема, трудову книжку НОМЕР_1 (а.с. 43 -49), свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 (а.с. 50).

Зазначену заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 28.02.2024 № 89 відмовлено в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку з тим, що необхідний страховий стаж становить 29 років, а страховий стаж особи відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування становить 5 років 1 місяць 8 днів, при цьому до уваги не взята трудова книжка НОМЕР_1 , видана 13.10.1979, оскільки на титульній сторінці виправлено прізвище.

Позивач, вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 28.02.2024 № 89 щодо відмови у призначенні пенсії за віком, звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області від 28.02.2024 № 89, суд першої інстанції дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки запис прізвища на титульному аркуші трудової книжки позивача НОМЕР_4 здійснено підприємством на підставі свідоцтва про шлюб з посиланням на номер і дату цього документа, зміна прізвища засвідчена печаткою підприємства, а незначне виправлення у закінченні прізвища не перешкоджає можливості його встановлення.

Судом враховано, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2024 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про їх передчасність.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту Закон № 1058-IV) та Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788-XIІ).

На виконання вимог частини 1 статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За визначенням, наведеним у частині першої статті 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Приписами частини 1 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-ІV).

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

На виконання абзацу першого статті 56 Закону № 1788-ХІI до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із пунктом «а» абзацу третього статті 56 Закону № 1058-ІV до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно із пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами необхідне лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Колегія суддів наголошує, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі № 171/843/17.

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_4 , колегією суддів встановлено, зокрема, що позивач:

З 08.10.1979 по 10.06.1983 працювала на різних посадах в Суднобудівному заводі «Океан»;

З 09.07.1983 по 20.10.1985 в ПМК-3 «Кузбассенергострой»;

З 04.02.1987 по 24.08.1989 в Кримській АЕС;

З 28.08.1989 по 06.05.1991 в Транспортно-будівельному кооперативі Кримської області;

З 01.07.1991 по 31.07.1991 в Кримській АЕС;

З 01.08.1991 по 18.01.1993 в дитячому садку № 5;

З 01.10.1993 по 15.01.2001 в торгово-транспортній організації «ЕКСО».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що трудова книжка позивача містить інформацію про трудову діяльність ОСОБА_1 за всі спірні періоди, колегія суддів вважає наявними підстави для зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача.

Що стосується тверджень першого відповідача про неможливість зарахування вказаних періодів внаслідок наявності виправлень у прізвищі позивача колегія суддів виходить із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, на титульному аркуші трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 13.10.1979 прізвище працівника " ОСОБА_2 " закреслено та зазначено " ОСОБА_3 ". При цьому, у написанні прізвища " ОСОБА_3 " наявне незначне виправлення у закінченні прізвища.

Надаючи оцінку правомірності використання такої трудової книжки у подальшому, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, за якою на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, які зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. Неточні записи у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві. У свою чергу, недоліки ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не можуть бути підставою для позбавлення особи її права на соціальний захист.

Крім того, колегія суддів зауважує, що запис на титульному аркуші трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 13.10.1979 здійснено підприємством на підставі свідоцтва про шлюб з посиланням на номер і дату цього документа, а тому незначне виправлення у закінченні прізвища не унеможливлює та не перешкоджає жодним чином встановити зміст та обсяг такої інформації.

Колегія суддів наголошує, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

За висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування / призначення пенсії.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що право позивача на зарахування спірного періоду до страхового стажу не повинно бути обмежено обставинами, незалежними від нього, а саме помилками в зазначенні прізвища.

Таким чином, враховуючи наявність у наданих ОСОБА_1 документах відповідних записів за спірні періоди, колегія суддів вважає підтвердженою трудову зайнятість позивача у спірні періоди, а тому такі періоди мали бути враховані першим відповідачем при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за віком.

За наведених обставин, посилання першого відповідача на наявність виправлень у трудовій книжці НОМЕР_1 від 13.10.1979, як на підставу не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її трудової діяльності відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19), що дає право на пенсію за віком, є неприйнятними.

Інших обставин, які б унеможливлювали включення вказаних періодів роботи до трудового стажу позивача, що дає право на призначення пільгової пенсії за віком, першим відповідачем у спірному рішенні не викладено.

Отже, вказані періоди роботи ОСОБА_1 підлягають зарахування до страхового стажу, а тому відмова пенсійного органу у призначенні пенсії за віком, яка є нічим іншим, як проявом надмірного формалізму, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Щодо правомірності обраного судом першої інстанції способу захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Так, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 5 КАС України).

В силу приписів частини 2 та частини 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи наведені процесуальні норми, колегія суддів зазначає, що справа адміністративної юрисдикції розглядається не інакше ніж за позовною заявою особи, яка звернулася до суду, та в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог лише у випадку необхідності обрання ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, якщо такі порушення мали місце, а форма заявлених позовних вимог не дозволяє це зробити, оскільки викладена в інший спосіб ніж потрібно для поновлення порушеного права в судовому порядку.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що правових підстав для відмови у зарахуванні спірних періодів трудової діяльності позивача згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 у першого відповідача не було, а тому такі періоди підлягали зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що існує лише один вид правомірної поведінки Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 .

Отже, у першого відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушених прав є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 року: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19), що зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги позивача.

Згідно з частиною 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправний характер рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 28.02.2024 № 89 про відмову в призначенні пенсії за віком, однак обрав неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 по справі № 440/6004/24 в частині відмови у задоволенні позову та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову в цій частині шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 року: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19).

В іншій частині задоволення позову рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 у справі № 440/6004/24 слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № Н1КВ23574М від 22.01.2025 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Отже, враховуючи вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції, відповідно до частин 3, 6 статті 139 КАС України, стягненню на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн, за рахунок бюджетних асигнувань першого відповідача, як суб`єкта владних повноважень, що приймав оскаржуване рішення.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 по справі № 440/6004/24 в частині відмови у задоволенні позову та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду - скасувати.

Прийняти в цій частині постанову про задоволення позову.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, 14005, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) періоди її трудової діяльності згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1979 року: з 04.10.1979 по 14.06.1983 (записи №№ 1-5); з 08.07.1983 по 20.10.1985 (записи №№ 6-7); з 03.02.1987 по 24.08.1989 (записи №№ 8-10); з 28.08.1989 по 06.05.1991 (записи №№ 11-12); з 01.07.1991 по 31.07.1991 (записи №№ 13-14); з 01.08.1991 по 18.01.1993 (записи №№ 15-16); з 28.09.1993 по 31.12.1998 (записи про призначення та про переведення №№ 17-19).

В іншій частині задоволення позову рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 у справі № 440/6004/24 - залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, 14005, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1816,80 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій