Справа № 120/4606/24
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 травня 2025 р. Справа № 120/4606/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу, а саме:

- додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а саме за періоди лікування з 28.02.2023 по 12.07.2023;

- грошової компенсації вартості за не отримане речове майно за період проходження військової служби з вересня 2022 по 31.08.2023;

- одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільнення з військової служби на підставі пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в розмірі 50% місячного грошового забезпечення (виплачено в розмірі 4 % за 11 повних календарних місяців служби).

Ухвалою суду від 15.04.2024 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з недотриманням вимог статей 160, 161 КАС України та встановлено 7-денний термін з дня одержання копії ухвали для усунення визначених у ній недоліків.

З огляду на не усунення недоліків, ухвалою від 25.04.2024 позовну заяву разом із доданими до неї матеріалами повернуто особі, яка її подала.

Разом із тим, 26.04.2024 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви до якої було долучено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2024 скасовано ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 25.04.2024, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

29.10.2024 матеріали справи повернулись на адресу Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 04.11.2024 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути виявлені судом недоліки у спосіб подання оригіналу позовної заяви із доданими до неї матеріалами, які були повернуті разом із ухвалою суду від 25.04.2024.

11.11.2024 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 15.11.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відзив на позовну заяву відповідачем подано не було.

З огляду на викладене, а також керуючись положеннями ч. 6 ст. 162 КАС України, на думку суду, наявні підстави для вирішення даної справи за наявними у ній матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

27.02.2023 під час виконання обов`язків військової служби, завдань пов`язаних із захистом Батьківщини, позивач отримав мінно-вибухову травму, вогнепальне осколкове наскрізне поранення нижньої третини правого передпліччя, закритий перелом правого передпліччя, вогнепальне осколкове проникаюче поранення грудної клітки, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).

Як зазначає представник позивача в позовній заяві, у зв`язку з вищевказаною травмою, позивач перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з 28.02.2023 по 12.07.2023.

Разом із тим, як зазначила представник позивача, додаткова винагорода в розмірі 100 000 грн. за період перебування на стаціонарному лікуванні позивачу виплачена не була.

Крім того, у відповідності до наказу командира військової частини № НОМЕР_2 №243 від 31.08.2023 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.08.2023.

Даним наказом також вирішено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМ України №460 від 17.09.2014 в розмірі 4% за 11 повних календарних місяців служби.

Втім, такі дії відповідача, на думку представника позивача, є протиправними, адже відповідна допомога мала б бути виплачена позивачу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Також, представник позивача зазначила, що відповідачем допущено бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно.

Наведені вище обставини, слугували підставою для звернення представника позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч.4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова №168), встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Абзацом 3 пункту 1 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій РФ території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

З аналізу наведених норм Постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

В даному ж випадку, як уже було встановлено судом вище, 27.02.2023 під час виконання обов`язків військової служби, завдань пов`язаних із захистом Батьківщини, позивач отримав мінно-вибухову травму, вогнепальне осколкове наскрізне поранення нижньої третини правого передпліччя, закритий перелом правого передпліччя, вогнепальне осколкове проникаюче поранення грудної клітки, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).

Як зазначає представник позивача в позовній заяві, у зв`язку з вищевказаною травмою, позивач безперервно перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з 28.02.2023 по 12.07.2023.

Разом із тим, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. за період перебування на стаціонарному лікуванні позивачу виплачена не була.

Надаючи оцінку даним твердженням представника позивача, суд враховує наступне.

Так, як вбачається із консультативного висновку серцево-судинного хірурга ВМКЦ ЗР від 12.05.2023, солдат ОСОБА_1 27.02.2023 в ході бойових дій отримав множинні вогнепальні осколкові поранення. На етапах медичної евакуації перебував у ЛСБ м. Селідово, ВМГ №66 м. Покровськ, Дніпропетровській ОКЛ ім. І. Мечнікова, НВМКЦ "ГВКГ" та ВМКЦ ЗР м. Львів, звідки був виписаний 05.04.2023.

У відповідності до медичної характеристики на військовослужбовця ОСОБА_1 , останній в період 28.02.2023 по 04.03.2023 знаходився на стаціонарному лікуванні у КП "Дніпровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова". Також, в період з 04.03.2023 по 05.04.2023 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у ВМКЦ ЗР м. Львів.

В даній медичні характеристиці також зазначено, що ОСОБА_1 направляється до ВМКЦ ЦР м. Вінниця на ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

Згідно із наявним в справі виписним епікризом №3353/108, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Національному військово-медичному клінічному центрі "Головний військовий клінічний госпіталь" в період з 04.03.2023 по 27.03.2023.

У відповідності до свідоцтва про хворобу №1510 (вх. №38 від 12.07.2023), сформованого ВМКЦ ЦР м. Вінниця, позивач перебував на обстеженні та лікуванні: у КП "Дніпровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова" в період з 28.02.2023 по 04.03.2023; у НВМКЦ "ГВКГ" м. Києва в період з 04.03.2023 по 27.03.2023; у ВМКЦ Західного регіону м. Львів в період з 27.03.2023 по 05.04.2023; у ВМКЦ ЦР в період з 02.06.2023 по теперішній час.

Згідно із довідкою (про завершення проходження ВЛК), ОСОБА_1 знаходився на обстеженні у клініці амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ ЦР з 30.05.2023 по 05.07.2023. В даній довідці також зазначено, що ОСОБА_1 розглянутий гарнізонною ВЛК 05.07.2023. Медичну документацію та свідоцтво про хворобу направлено на розгляд та затвердження в 11 Регіональну ВЛК.

Як вбачається із відповідного свідоцтва, останнє затверджене 11 Регіональною ВЛК 11.07.2023, що підтверджується відповідною відміткою.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт безперервного перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 28.02.2023 по 05.04.2023.

Матеріалами справи також підтверджується факт проходження позивача військово-лікарської комісії з 30.05.2023 по 05.07.2023.

Поряд із цим, матеріали справи не містять жодних доказів перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 06.04.2023 по 29.05.2023.

З огляду на викладене, твердження представника позивача про те, що позивач в період з 28.02.2023 по 12.07.2023 безперервно перебував на стаціонарному лікуванні належним чином не підтвердженні.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що не слід ототожнювати перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні із проходженням останнім військово-лікарської комісії в клініці амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ ЦР.

В будь-якому випадку варто зазначити, що із долучених до матеріалів позовної заяви довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача за період з вересня 2022 року по серпень 2023 року, довідки про доходи позивача та виписки по рахунку АТ "ПриватБанк" вбачається, що в спірний період позивачу здійснювалось нарахування та виплата додаткової винагороди за участь в бойових діях та "винагорода до рівня 100 тисяч іншим" (так зазначено в довідці).

З огляду на викладене, а також встановлені вище обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог, які стосуються виплати додаткової винагороди.

Що ж до вимог, які стосуються невиплати позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно, то суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з пунктами 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання, а також, на день виключення зі списків особового складу військової частини, має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Завдання, організація та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці) визначаються Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 232 від 29.04.2016, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897 (далі - Інструкція № 232).

Розділом ІІІ Інструкції №232 визначено порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період.

У відповідності до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Із аналізу положень пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 слідує, що право військовослужбовця на отримання компенсації за не отримане речове майно нерозривно пов`язане із виникненням у нього права на отримання при звільненні самого речового майна, яке не було отримане ним під час проходження служби.

Поряд із цим, положеннями пункту 17 розділу ІІІ Інструкції №232 передбачено, що мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються. За бажанням вони можуть звільнятися в запас у власному цивільному одязі.

Крім того, у відповідності до абзацу 10 пункту 29 розділу V Інструкції №232, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби у запас або відставку в особливий період, у їх власності дозволяється залишати видані предмети речового майна особистого користування та інвентарне майно, вказані у відповідних примітках до Норм забезпечення. Інше інвентарне майно здається на речовий склад військової частини.

У разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.

Таким чином, Інструкція №232 встановлює різні порядки забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період.

При цьому, із аналізу положень пункту 17 розділу ІІІ та абзацу 10 пункту 29 розділу V Інструкції №232 слідує, що у разі звільнення мобілізованих, а також військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, у них не виникає права на отримання речового майна, яке не було отримане ним під час проходження служби.

В свою чергу, відсутність у таких військовослужбовців права на отримання при звільненні речового майна, яке не було отримане ним під час проходження служби, на переконання суду, свідчить і про відсутність у них права на отримання компенсації за не отримане речове майно.

З огляду на вище викладені обставини, суд приходить до висновку, що в особливий період при звільненні військовослужбовців з військової служби, не передбачено видачу не отриманого речового майна, а тому, як наслідок, відповідна грошова компенсація не виплачується.

Враховуючи викладене, у позивача відсутнє право на отримання компенсації вартості за неотримане речове майно, а тому вимоги даного позову в цій частині, на переконання суду, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Що ж до решти вимог даного позову, то суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 15 Закону №2011-XI, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах:

1) 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - які звільняються з військової служби:

за станом здоров`я;

за власним бажанням під час дії воєнного стану (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України);

які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

у зв`язку із закінченням особливого періоду або оголошенням демобілізації та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Водночас, абзацом 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XI передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, крім тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

При цьому, частина 6 статті 2 Закону №2232-XII визначає такі види військової служби:

- строкова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти;

- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Таким чином, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В даному ж випадку, із матеріалів справи слідує, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації.

Таким чином, в контексті спірних правовідносин саме абзац 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XI є спеціальною правовою нормою, що містить особливі умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям, які проходили військову службу за призовом по мобілізації, а саме:

- особливий суб`єкт отримання допомоги - військовослужбовець, який був призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією;

- обмежений період виплати одноразової грошової допомоги - виплата здійснюється за період проходження військової служби за призовом у зв`язку з мобілізацією;

- при виплаті такої допомоги не враховується період попередньої військової служби у мирний час.

Відтак, саме положення абзацу 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XI, як положення спеціальної правової норми, підлягають застосуванню до спірних правовідносин щодо наявності у позивача, як у військовослужбовця, який проходив військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, права на одноразову грошову допомогу.

Аналогічного висновку в подібних правовідносинах дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд в постанові від 04.12.2023 по справі №240/11645/21 та від 17.09.2024 по справі №120/18077/23.

Так, на виконання вимог пункту 2 статті 15 Закону №2011-XI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 17 вересня 2014 року №460, якою затвердив Порядок та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (далі - Порядок №460).

Правовими нормами пунктів 1 - 4 Порядку №460 визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей.

Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що наявне у пункті 2 Порядку №460 застереження щодо осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, стосується виключно періоду, за який обраховується одноразова грошова допомога при звільненні.

Також, суд звертає увагу на те, що положеннями Закону №2011-XI не передбачено можливості набуття військовослужбовцем права на виплату декількох одноразових допомог при звільненні з різних підстав набуття права на них.

Таким чином, враховуючи вищезазначене правове регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби позивач, як військовослужбовець, що проходив військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, відповідно до абзацу 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XI та Порядку №460 мав право на одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення, отриманого ним за кожний повний календарний місяць служби, яка йому була виплачена у відповідності до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №243 від 31.08.2023.

Подібних висновків дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд в постанові від 04.12.2023 по справі №240/11645/21 та від 17.09.2024 по справі №120/18077/23.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність у позивача, як військовослужбовця, що проходив військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону №2011-XI.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складено 19.05.2025.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна