Справа № 640/7919/21
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Справа № 640/7919/21 провадження №ЗП/280/433/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., позивача: ОСОБА_1 , представника відповідача: Мамедова Р.Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8; )

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (далі відповідач, Спеціалізована прокуратура), в якому, з урахуванням уточнення, просить:

- визнати бездіяльність відповідача, яка полягає у відмові виплатити неотриману частину заробітної плати (грошового забезпечення), а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 04 березня 2016 року по 10 вересня 2020 року;

- зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача матеріальну шкоду, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положенням пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнанні неконституційними, за період з 04 березня 2016 по 10 вересня 2020 року у сумі 902 431,29 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що за час перебування позивача на посадах в органах прокуратури за період 2016-2020 роки посадовий оклад визначався у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 р. № 505 (далі Постанова №505), однак, на думку позивача, повинен був визначатись з розміру, встановленого статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII). Вказує, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28 грудня 2014 року (далі Закон № 79-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, було внесено зміни до п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1697-VII та установлено, що стаття 81 Закону № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Позивач вважає, що відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, яке визначене ст. 1175 Цивільного кодексу України, є розширеним тлумаченням та похідним від права, яке закріплено саме у ст. 56 Конституції України. Зазначає, що втрата нормативно- правовим актом (або його частиною) чинності не тотожна його неконституційності. Конституційним Судом України визнано факт неконституційності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що вказує на те, що такі положення суперечили нормам конституції з моменту їх прийняття. Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту. Отже, положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у відповідній частині були неконституційними і до 26 березня 2020 року. Вказує, що неконституційність закону - це помилка держави, що й встановлює Конституційний Суд України. Конституційний Суд України не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт, у зв`язку з чим вважає, що поняття ретроактивної дії рішення до рішень Конституційного Суду України незастосовне, оскільки останні нормативними актами не являються. Акти Конституційного Суду України мають досить складну правову природу, вони є правовими актами, в певних передбачених законодавством випадках мають нормативний зміст, але не є нормативно-правовими актами в повному їх розумінні. Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено саме ст. 152 Конституції України, а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначений саме прямою нормою ч. 3 ст. 152 Конституції України. Вважає, що не можна нанести шкоду неконституційним актом після винесення рішення Конституційним Судом України про неконституційність акта, оскільки даний акт вже втрачає чинність. Шкода виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним. Вважає, що діями відповідача було порушено право власності позивача (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані Державою Україною), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційними. Вказує, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання зобов`язань. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Шрамко Ю.Т.) від 29.03.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Мамедова Ю.Т.) від 19.04.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 01.06.2021, встановлено строки подання заяв по суті справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№03-14/85918/21 від 31.05.2021), в якому висловлює незгоду із заявленими позовними вимогами, зазначає, що під час проходження служби у відповідача позивачу своєчасно та у встановлених розмірах виплачувалося грошове утримання. Будь-яких порушень вимог спеціального законодавства та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, прав позивача відповідач не допускав, тому вважає, що підстав для визнання його дій протиправними немає. Вказує, що відповідач не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівникам, у тому числі позивачу, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Також посилається на те, що на час виникнення спірних правовідносин положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, були чинними та підлягали застосуванню відповідачем. На думку відповідача, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18) не можуть бути підставою для перерахунку та виплати позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за період до моменту прийняття Конституційним Судом вищевказаного рішення. Також зазначає, що правове регулювання заробітної плати працівників прокуратури на час прийняття Конституційним Судом Рішення № 6-р/2020 від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визначалось також іншим Законом України, окрім Бюджетного Кодексу України, відповідні положення якого було визнано неконституційними, зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-IX), п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» якого передбачали, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, у спірному випадку це Постанова №505. Просить в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 28.09.2021.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, справу передано на розгляд судді Окружного адміністративного суду міста Києва Качур І.А.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Качур І.А.) від 10.05.2022 справу №640/7919/21 прийнято до провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825-ІХ Окружним адміністративним судом міста Києва надіслано дану справу до Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України Про судоустрій і статус суддів, Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно-правових спорах, наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі Порядок № 399).

На виконання Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку №399, Київським окружним адміністративним судом передано справу №640/7919/21 Запорізькому окружному адміністративному суду (п.8117 Додатку 3 до Порядку №399, електронний ресурс: https://court.gov.ua/gromadjanam/perelik_rozpodil/).

07.03.2025 справа №640/7919/21 надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду, після повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, проведеного в порядку Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу передано на розгляд судді Запорізького окружного адміністративного суду Семененко Марині Олександрівні.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 12.03.2025 прийнято справу до провадження, розпочато спочатку судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09.04.2025.

Ухвалою суду від 02.04.2025 задоволено заяву представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 09.04.2025 підготовче засідання відкладено на 23.04.2025.

Ухвалою суду від 23.04.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду до суті у відкритому судовому засіданні на 19.05.2025.

Ухвалою суду від 16.05.2025 задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судовому засіданні 19.05.2025, проведеному в режимі відеоконференції, сторони підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, викладених у заявах по суті справи. Позивач просив позов задовольнити, представник відповідача наполягав на відсутності підстав для задоволення позову.

Заслухавши вступне слово та пояснення, надані позивачем та представником відповідача у судовому засіданні, дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, надані сторонами на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, суд встановив такі обставини.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 26.02.2016 № 177 відповідно до статей 20 та 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), ст.46-1 Закону № 1697-VII укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строк на п`ять років та прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 , відряджено молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідні посади (а.с.19, 20).

Наказом Військового прокурора Центрального регіону України від 04.03.2016 № 28о/с лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону Центрального регіону України, зараховано до списків особового складу військової прокуратури Центрального регіону України, поставлено на всі види забезпечення та визнано таким, який 04.03.2016 приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.22).

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 26.02.2018 № 105 лейтенанту юстиції ОСОБА_1 присвоєно чергове військове звання старший лейтенант юстиції (а.с.23).

Наказом Військового прокурора Центрального регіону України від 04.03.2019 № 71о/с старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 з 04.03.2019 звільнено з посади прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону Центрального регіону України, з 05.03.2019 року призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Центрального регіону України та визнано таким, який приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.24).

Наказом Виконувача обов`язків військового прокурора Центрального регіону України від 15.01.2020 № 2о/с старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 з 15.01.2020 звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Центрального регіону України, з 16.01.2020 призначено на посаду начальника другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Центрального регіону України та визнано таким, який приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.25).

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 04.09.2020 № 435, відповідно до пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ та пункту 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , начальника другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Центрального регіону України (а.с.26-29).

Наказом Виконувача обов`язків військового прокурора Центрального регіону України від 10.09.2020 № 91о/с старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 з 10.09.2020 звільнено з посади начальника другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Центрального регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Центрального регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

30.12.2020 адвокат Омельченко Іван Володимирович, діючи в інтересах позивача, звернувся до відповідача зі зверненням б/н (а.с.41-43), в якому просив:

- здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.03.2020 по 10.10.2020 у порядку та спосіб, визначений ч.ч.2, 3, 4, 5, 7 ст.81 Закону № 1697-VII, з урахуванням положень п.3-1 Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 (далі Постанова №704), п.2 Положення про види, розміри та порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414 та окладу за військове звання у відповідності до примітки до додатку 14 до Постанови №704 (яка діяла у період з 26.03.2020 по 10.09.2020);

- здійснити перерахунок окладу ОСОБА_1 за військовим званням за період з 01.01.2018 по 10.09.2020 відповідно до примітки до додатку 14 до Постанови №704 (яка діяла у період з 01.01.2018 по 10.09.2020).

За результатами розгляду вищезазначеного звернення відповідач листом від 12.01.2021 №21/4вих-21 повідомив, що відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ днем початку роботи обласних прокуратур (прирівняних до них) визначається рішенням Генерального прокурора. З 11 вересня 2020 року на підставі наказу Генерального прокурора від 05.02.2020 №66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» розпочала роботу Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (на правах обласної прокуратури). У зв`язку з цим, виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 10.09.2020 здійснювалась відповідно до Постанови №505, а з 11.09.2020 по 10.10.2020 в порядку та розмірах, передбачених частинами 2, 3, 4, 5, 7 статті 81 Закону № 1697-VII. Також повідомлено, що відповідно до пункту 4 Постанови №704 установлено, що розміри окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців осіб рядового та начальницького складу визначаються множенням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатком 14. У період з 26.03.2020 по 10.09.2020 старшому лейтенанту юстиції ОСОБА_1 щомісячно виплачувався оклад за військовим званням «старший лейтенант юстиції» в розмірі 1200 грн. Враховуючи вищевикладене, підстав для перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.03.2020 по 10.10.2020 в порядку та розмірах, передбачених частинами 2, 3, 5 статті 81 Закону № 1697-VII, а також підстав для перерахунку окладу за військовим званням «старший лейтенант юстиції» не вбачається (а.с.44-45).

11.03.2021 адвокат Омельченко Іван Володимирович, діючи в інтересах позивача, звернувся до відповідача зі зверненням №11-03/2021-1(а.с.46-47), в якому просив:

- надати інформацію, в якому розмірі починаючи з 04.03.2016 по 10.09.2020 виплачувався помісячно ОСОБА_1 посадовий оклад за займаними посадами у військовій прокуратурі Центрального регіону України;

- виплатити ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення в порядку та в розмірах, передбачених ч.ч. 2, 3, 7 ст.81 Закону № 1697-VII, за період з 04.03.2016 по 10.09.2020.

За результатами розгляду вищезазначеного звернення відповідач листом від 18.03.2021 №21/46вих-21, крім іншого, повідомив, що в період з 04.03.2016 по 10.09.2020 оплата праці (грошового забезпечення) працівників (військовослужбовців) органів прокуратури здійснювалась відповідно до Постанови №505. У зв`язку з цим, виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 10.09.2020 проводилась на підставі вищевказаної постанови.

Позивач стверджує, що всупереч вимогам статті 81 Закону №1697-VII та в порушення приписів Конституції України при розрахунку його грошового забезпечення відповідач застосував розмір посадового окладу прокурора, визначений Постановою №505, який є меншим, ніж передбачені статтею 81 указаного Закону, на підставі законодавчого акту, який у подальшому визнано неконституційним.

Позивач вважає, що внаслідок такої бездіяльності відповідача, позивачу заподіяно матеріальну шкоду в сумі 902 431,29 грн у вигляді недоотриманої частини заробітної плати (грошового забезпечення) за спірний період, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною 3 етапі 43 Конституції України передбачено право кожного на заробітну плату не нижчу від визначеної законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, в тому числі питання, пов`язані із соціальним та матеріально-побутовим забезпеченням прокурора та інших працівників органів прокуратури, визначені Законом № 1697-VII, який набрав чинності з 15.07.2015.

З урахуванням положень частин першої статті 7 Закону №1697-VII військові прокуратури входять до системи прокуратури України.

За змістом частини другої цієї норми до військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону…Утворення, реорганізація та ліквідація військових прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатів здійснюються Генеральним прокурором України.

Частиною 1 ст.81 Закону № 1697-VII передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 81 Закону №1697-VII (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» від 2 липня 2015 року №578-VIII, який набрав чинності 16.07.2015) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 81 Закону №1697-VII (у її первинній редакції) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

З 01.01.2017 частина третя статті 81 Закону № 1697-VII викладена в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016, згідно із якою посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Прокурорам виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу (частина шоста статті 81 Закону № 1697-VII).

Частина сьома цієї норми передбачає, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 90 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Підпунктом 1 пункту 13 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

За змістом статей 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону №79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 26, яким, серед іншого, визначено, що стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено, крім іншого, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

На підставі вищенаведених норм, оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до Постанови №505, що не заперечується сторонами та підтверджується поданими до матеріалів справи письмовими доказами.

Пунктами 1, 2, 6 Постанови №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці, серед іншого, установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та Закон №79-VIII, яким розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, який передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів, прийняті пізніше Закону №1697-VII, а тому норми і положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувались у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

У пункті 37 рішення «Суханов та Ільченко проти України» (Заява № 68385/10 та 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що « демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції та зміни встановлених розмірів виплат на певний період часу ».

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою №505.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 19 березня 2020 року у справі № 806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16.

У червні 2018 року 50 народних депутатів України звернулися до Конституційного Суду України з конституційним поданням, у якому просили про визнати таким, що не відповідає статті 1, частині другій статті 3, статті 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частині третій статті 22, пункту 14 частини першої статті 92, частині другій статті 131-1 Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України [яким його доповнено згідно із Законом №79-VIII] у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII. Окрім цього, у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, у період до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, але після внесення конституційного подання щодо визнання неконституційними окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, набрав чинності Закон №113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (окрім окремих положень)

Цим Законом унесено низку змін до законів України, зокрема й до Закону №1697-VII (щодо назв органів прокуратури, їх структури, чисельності, заробітної плати та інші).

Зокрема, за змістом частини другої статті 81 Закону №1697-VII (у редакції Закону №113-ІХ) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 81 Закону №1697-VII (у редакції Закону №113-ІХ) посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

У тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Суд не залишає поза увагою і те, що рішенням Конституційного Суду України №8-р(II)/2023 від 13.09.2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX, а також вказано, дана норма визнана неконституційною, втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У контексті оцінки тверджень позивача про його право на відшкодування матеріальної шкоди за помилку держави внаслідок прийняття неконституційного закону, суд зауважує, що шкода завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність.

Відшкодування шкоди, завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акту.

У такому випадку йдеться про ретроспективну відповідальність держави перед особою, а не про ретроспективну дію в часі рішення Конституційного Суду України.

За своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі, суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття.

У рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що «позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини), та звернув увагу Верховної Ради України на необхідність прийняття такого закону (пункт 3 резолютивної частини).

У рішенні від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) Конституційний Суд України наголосив, що «з метою реального поновлення у правах громадян України, … держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії …» норми закону, визнаної цим рішенням неконституційною.

Водночас, за відсутності спеціального закону, який повинен визначати порядок та умови відшкодування такої шкоди, положення частини третьої статті 152 Конституції України, мають застосовуватися безпосередньо у системному зв`язку із положеннями статей 3 та 8 Конституції України.

Поряд з цим, слід зазначити, що предмет доказування у справах про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, має свої особливості, тобто не вимагається встановлення протиправних дій з боку суб`єкта владних повноважень, причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою, а також вини посадових чи службових осіб органів публічної влади.

За такого правового регулювання, в цій справі належить визначити, чи можна розцінювати недоотриману позивачем заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України.

Розв`язуючи це питання, слід звернути увагу, що підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди урегульовано статтею 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Зазначена норма встановлює порядок та підстави для відшкодування шкоди, завданої саме внаслідок порушення цивільних прав.

Натомість спір, який виник між сторонами у цій справі, стосується проходження позивачем публічної служби, що включає також нарахування і виплату заробітної плати.

Таким чином, позовні вимоги позивача спрямовані на поновлення прав саме у сфері публічно-правових відносин, у зв`язку з чим положення статті 22 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані під час розгляду і вирішення цього спору.

Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 686/1746/17, застосувавши положення частини третьої статті 152 Конституції України та статті 22 Цивільного кодексу, дійшов висновку, «що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України».

У розвиток правової позиції щодо застосування у справах за подібними правовідносинами, частини 3 статті 152 Конституції, після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, висловилася Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 липня 2024 року у справі №160/11921/20.

Ухвалення такого рішення було пов`язано з передачею 28 травня 2024 року Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду згаданої справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України.

Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням відповідачем оплати праці позивача відповідно до правових норм, які в подальшому Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Основному Закону України.

Позивач це розцінює як невиплату йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, за період з липня 2015 року по серпень 2020 року, з чим він пов`язує завдання йому матеріальної шкоди, суму якої розраховує як різницю між отриманим відповідно до Постанови № 505 та визначеним частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII посадовим окладом.

Направляючи справу на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду посилався на те, що наразі існує стала позиція Верховного Суду щодо застосування судами попередніх інстанцій Закону № 1697-VII з урахуванням положень Закону №79-VII) та Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 №80-VIII (далі - Закон №80-VIII) та висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 6-р/2020.

На підтвердження сталої позиції, яку підтримує Касаційний адміністративний суд наводиться певний перелік справ.

Зокрема, у постановах від 09 вересня 2020 року, 27 жовтня 2020 року в справах № 807/1171/16, № 826/18228/16, від 14 вересня 2021 року в справі № 320/1874/19, від 26 травня, 30 червня, 18 серпня, 20 жовтня 2022 року у справах № 440/5383/20, № 120/1674/21-а, № 200/2499/21-а, № 320/13773/20 Верховний Суд вказав, що Закон №80-VIII і Закон № 79-VIII прийняті пізніше, ніж Закон №1697-VII, а тому у 2015 році норми і положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувалися в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

При цьому відповідний орган прокуратури (як роботодавець) не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу прокурора та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505, зокрема в розмірі, встановленому Законом №1697-VІІ.

Також, у цих судових рішеннях зазначено і про те, що зміни до Постанови № 505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносилися, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди, не були передбачені видатки на реалізацію положень статті 81 Закону № 1697-VII, а тому відповідний орган прокуратури не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2022 року в справах № 160/6785/20, №380/8155/21, № 460/1156/21 викладено правову позицію, згідно з якою, якщо прокурор не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому відповідно до чинного, на той час законодавства (до ухвалення Рішення КСУ від 26.03.2020 №6-р/2020), правові підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України відсутні через не доведення наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.

У постановах від 28 листопада 2022 року у справах № 200/2499/21-а, №160/6785/20 та від 18 серпня 2023 року у справі № 420/24821/21 Верховний Суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати та обґрунтовування позовних вимог частково у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі щодо оплати праці, та підстав їх виникнення, а отже, не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Повертаючи вказану справу для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, однією з підстав для цього Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 липня 2024 року у справі №160/11921/20 зазначила про відсутність правових висновків суду касаційної інстанції, які суперечать один одному, а навпаки, вказала про усталеність позиції Верховного Суду у справах зазначеної категорії, у зв`язку з чим наголошено, що не має підстав стверджувати про наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Отже, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що існують усталені позиції Верховного Суду у справах зазначеної категорії про відмову у задоволенні позову, а відтак відсутні підстави вважати, що існує наявність виключної правової проблеми, що полягає в тому, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України.

Окрім того, аналізуючи рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, слід зазначити, що підставою для визнання неконституційним пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України стало визнання таким, що не узгоджується з вимогами Конституції України не самого факту зменшення розміру заробітної плати працівникам органів прокуратури у порівнянні з тим, що передбачений статтею 81 Закону №1697-VII, а виключно способу, в який були реалізовані відповідні зміни у питанні оплати праці прокурорів.

За наведених обставин у сукупності, суд дійшов висновку, що визнання неконституційною даної норми не дає підстав для висновку про завдання позивачу матеріальної шкоди на суму, що дорівнює розміру ненарахованої та невиплаченої згідно зі статтею 81 Закону №1697-VІІ заробітної плати.

З огляду на викладене, суд акцентує увагу, що майнова шкода не може полягати саме у виплаті заробітної плати в меншому розмірі, ніж передбачений статтею 81 Закону №1697-VІІ, а її розмір не може дорівнювати сумі коштів, що не були виплачені позивачу внаслідок застосування розміру посадового окладу, визначеного Кабінетом Міністрів України.

За обставинами даної справи судом встановлено, що заробітну плату (грошове забезпечення) було нараховано позивачу в період з 04.03.2016 по 26.03.2020 у розмірі, не нижчому від визначеного законом, чинним у цей період, і позивач не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати (грошового забезпечення).

При цьому, щодо спірного періоду, починаючи з 26.03.2020 та по 10.09.2020, позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві (прийняття Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020), та у визначений позивачем спосіб (зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати) заявлені безпідставно, оскільки, як зазначалось раніше, шкода завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність.

Крім того, треба зазначити, що Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, як випливає з його змісту, ухвалювалося безвідносно до приписів Закону № 113-ІХ, які вже діяли на той час (зокрема щодо оплати праці працівників органів прокуратури), порушені у конституційному поданні питання стосувалися конституційності інших норм іншого закону.

Зважаючи на правову природу рішень Конституційного Суду України (якими правовий акт чи його окремі положення визнані неконституційними), є підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 не може впливати на застосування положень Закону № 113-ІХ, які, презюмуються конституційними допоки (чи якщо) суд конституційного контролю не встановить протилежне.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року справі №826/18228/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/1874/19, від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі №160/13767/20, від 14 липня 2022 року по справі №600/3960/21-а, від 28 липня 2022 року по справі №160/8181/21 тощо.

При цьому, позивач не заявляє підстав позову з посиланням на неправомірність застосування відповідачем норм Закону № 113-ІХ щодо періоду з 26.03.2020 по 10.09.2020.

Враховуючи наведене у сукупності, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У контексті встановлених обставин справи та усталеного правового підходу Верховного Суду, інші аргументи учасників справи не мають вирішального впливу на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження поданими до матеріалів справи письмовими доказами, є не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

Згідно з положеннями абзацу 6 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825-IX, судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8; ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 19.05.2025.

Суддя М.О. Семененко