Справа № 520/35278/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 р. Справа № 520/35278/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/35278/24

за позовом ОСОБА_1

до Головне управління Національної поліції в Харківській області

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі відповідач, ГУНП в Харківській обл.), в якому просив:

- визнати протиправними бездіяльність відповідача, щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 15.12.2024, але не більше шести місяців у сумі 80374,88 грн.;

- зобов`язати відповідача, нарахувати та виплатити йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 15.12.2024, але не більше шести місяців, у сумі 80374,88 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській обл., яка полягає у не нарахуванні та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 15.12.2024, але не більше шести місяців, у сумі 3 663,44 грн.

Зобов`язано ГУНП в Харківській обл., нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 15.12.2024, але не більше шести місяців у сумі 3 663,44 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Харківській обл. суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині часткового задоволення, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права ,не врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, просив рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що днем звільнення його зі служби є 24.12.2021, а відповідно двома попередніми місяцями перед звільненням є жовтень - листопад 2021 року, а згідно розрахункових листів, що додані до позовної заяви, його грошове забезпечення за два повних місяця перед звільненням становить 26 646,00 грн. (13323,00 грн. + 13323,00 грн.), а відповідно середньомісячна заробітна плата складає 13323,00 грн. (13323,00 грн. + 13323,00 грн.)/2). Так, у жовтні і листопаді 2021 року було всього 61 день, отже середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) за два повних місяці служби склала 436,82 грн. (13323,00 грн. за жовтень 2021 р. + 13323,00 грн. за листопад 2021 р.)/61), що є вихідними даними для обрахування середнього заробітку, який підлягає виплаті йому в якості відшкодування.

Поряд з цим зазначив, що його звільнено зі служби 24.12.2021, а ураховуючи вимоги ст. 117 КЗпП у відповідача виник обов`язок виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто середній заробіток повинен бути виплачений Позивачу у сумі 80374,88 грн. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно необхідно поділити на 2 частини: до набрання чинності положень 116, 117 Кодексу законів про працю України - 19 липня 2022 року і після цього.

Вважає, що у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

З огляду на норми чинного законодавства та усталену судову практику щодо застосування норм матеріального права, середній заробіток, що підлягає сплаті необхідно обраховувати за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, тобто за 184 дні.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, а якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування зазначив, що відповідно до інформації, отриманої від УФЗБО ГУНП в Харківській обл. від 09.01.2025 № 85/119-29/02-2025 встановлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 по справі № 520/4112/24 ОСОБА_1 було нараховано індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року в сумі 3375,17 грн. та доплату до грошового забезпечення за несення служби у нічний час за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року у сумі 4589,84 грн. З урахуванням утриманням 1,5 % військового збору 119,48 грн. на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» у липні 2024 року було зараховано 7845,53 грн. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2024 по справі № 520/4112/24 ОСОБА_1 була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за 2015 -2019 роки у кількості 138 діб у розмірі 53833,16 грн. З урахуванням утриманням 5 % військового збору у сумі 2691,66 грн на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» 13.12.2024 було зараховано 51141,50 грн. Отже, остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 був проведений 13.12.2024.

Повідомив, що відповідно до довідки, виданої з урахуванням Постанови КМУ від 08.02.1995 №100, наданої з УФЗБО ГУНП в Харківській обл. в жовтні 2021 року позивач отримав грошове забезпечення у сумі 11895,60 грн, та в листопаді 2021 року 11769,51 грн. А тому, середньоденна заробітна палата складає 387,95 грн., а середньомісячне грошове забезпечення 11832,56 грн., а оскільки заявник був звільнений зі служби в поліції з 24.12.2021, що є останній робочим, а з урахуванням норм статті 116 КЗпП України початок перебігу строку затримки потрібно обраховувати з 25.12.2021, а кінцевим терміном є 24.06.2022, що складає 6 місяців, тобто 184 дні, отже приблизний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період можна розраховувати наступним чином: 184 * 387,95 грн * 25,9 %, що дорівнює 18 488,15 грн.

Однак вважає, що визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 18 488,15 грн. не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування та за таких обставин, ГУНП погоджується з судом першої інстанції в частині застосування принципу пропорційності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

21.12.2021 наказом ГУНП в Харківській обл. за №840 ОСОБА_1 звільнено згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу).

18.04.2024 рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/4112/24 зобов`язано ГУНП в Харківській обл. нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді доплати за 894 години несення служби в нічний час за період з 25.02.2016 по 12.12.2018, компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), а також індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017.

27.09.2024 постановою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ГУ НП в Харківській області залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі № 520/4112/24 залишено без змін.

На виконання рішення суду позивач 15.12.2024 отримав виплату грошового забезпечення на картковий рахунок у сумі 51 141,50 грн.

Згідно довідки про доходи за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 наданої начальником УФЗБО ГУ НП в Харківській обл. розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати за жовтень 2021 року та листопад 2021 року становить 13323,00 грн. (а.с.24), що також підтверджується розрахунковими листами за жовтень та листопад 2021 року (а.с.25).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сума 3663,44 грн. з огляду на її розмір є розумною, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, яка розрахована із урахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по останній день порушення розрахунку з ним та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасного отримання сум при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Приписами статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260) не визначено ані моменту виникнення у суб`єкта владних повноважень обов`язку проведення остаточного розрахунку з поліцейським під час звільнення зі служби та не врегульовано питання з приводу виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку із поліцейським при звільненні із служби.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України).

За правилами ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі "Закон № 2352-ІХ") запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення ст.117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний період затримки розрахунку при звільнені тривав з 25.12.2021 (наступний день за датою звільнення ОСОБА_1 ) по 15.12.2024.

Період з 25.12.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 15.12.2024 регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22.

Отже за цих обставин для належного і ефективного способу захисту позивача колегія суддів вважає за необхідне визначити конкретну суму для стягнення.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, днем звільнення позивача зі служби є 24.12.2021, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи - жовтень та листопад 2021 року.

Згідно розрахункових листів, що додані до позовної заяви, грошове забезпечення позивача за два повних місяця перед звільненням становить 26646,00 грн. (13323,00 грн. + 13323,00 грн.), відповідно середньомісячна заробітна плата складає 13323,00 грн. (13323,00 грн. + 13323,00 грн.)/2).

Так, у жовтні і листопаді 2021 року було всього 61 день, отже середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача за два повних місяці служби склала 436,82 грн. (13323,00 грн. за жовтень 2021 року + 13323,00 грн. за листопад 2021 року)/61), що є вихідними даними для обрахування середнього заробітку.

З огляду на норми чинного законодавства, а саме редакції ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, а також враховуючи позовні вимоги позивача, максимальний показник тривалості часу затримки розрахунку при звільненні обмежений у 6 місяців, що у спірних правовідносинах слід обраховувати за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, що складає 184 дні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача виник обов`язок виплати ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто середній заробіток повинен бути виплачений позивачу за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, а саме за 184 дні, що складає 80374,88 грн. (436,82х184).

Враховуючи, що судом першої інстанції позовні вимоги задоволені частково, а саме визнано протиправним та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021. по 15.12.2024, але не більше шести місяців у сумі 3663,44 грн., стягненню підлягає середній заробіток у сума різниці від повного розрахунку та задоволеній судом першої інстанції частини, тобто 80374,88-3663,44 = 76711,44 грн.

З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 слушними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, як наслідок рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із приписами п.2 ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене частково з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Керуючись ст. 5, 7, 242, 311, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року по справі № 520/35278/24 - скасувати частково, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалити в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2021 року по 15 грудня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 76711,44 грн.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 13, м. Харків, 61002, ), нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2021 по 15 грудня 2024року, але не більше шести місяців у сумі 76711 (сімдесят шість тисяч сімсот одинадцять) гривень 44 копійки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін