Справа № 160/31929/24
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого суддіНіколайчук С.В.
за участі секретаря судового засіданняЕмріх Ю.П.
представника позивача представника відповідача представник третьої особи Сібілєв М.А. Голдовська В.Г. не з`явився (повідомлений належним чином)
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що в порушення частини другої статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру», у мотивувальній частині адміністративного акта не зазначено зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи, посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу, детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.
При перевезенні, яке здійснювалось 30 жовтня 2024 року, не було здійснено перевезення організованої групи дітей в розумінні статті 38 Закону України "Про автомобільний транспорт", а також Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту. Головним спеціалістом не було враховано, що загальна кількість дітей, яка перебувала в транспортному засобі не відповідала кількості дітей, яка встановлена в ст. 38 Закону України "Про автомобільний транспорт" для визначення їх, як перевезення організованої групи дітей (до 10 дітей). При цьому діти, які перебувати в автобусі були зі своїми батьками, а відтак, таке перевезення слід визначати, як звичайне нерегулярне пасажирське перевезення, а не перевезення організованої групи дітей. На підтвердження цього можна зазначити, що в Акті не відображено ані загальну кількість дітей, яка перевозилась, ані відібрано пояснення у пасажирів. По суті під час складання Акту інспектор зайшов в транспортний засіб побачив дітей та попросив надати документи на підставі ст. 38 відповідного закону, без належних підстав для цього.
Отже, при розгляді справи посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті не було надано оцінку доводам сторони, а саме: не враховано пояснень, які надані представником, а також не здійснено заходів щодо збирання додаткових доказів, які могли б спростувати доводи позивача.
На думку позивача, оскаржувана постанова про застосування адміністративно господарського штрафу №076146 від 20.11.2024 року є протиправною та повинна бути скасованою. Позовні вимоги просить скасувати у повному обсязі.
Ухвалою від 06 грудня 2024 року суд відкрив в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Суд переніс розгляд справи на 08.05.2025 року.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги викладені в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача проти задоволенні позовних вимог заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув , про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
26.12.2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначено, що під час перевірки було виявлено порушення вимог абзацу 3 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». За порушення вимог додержання законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було складено постанову від 20.11.2024 № 076146.
Відповідач наголосив, що саме суб`єкт господарювання, який зацікавлений в доведенні своєї позиції, має надати всю інформацію, яка може вплинути на результат розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Приписами ст. 38 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що до перевезення організованих груп дітей (далі - груп дітей) відноситься одночасне перевезення групи з десяти і більше дітей, для яких замовником послуги призначається керівник, відповідальний за супроводження їх під час поїздки, а на групу з 30 і більше дітей призначається також медичний працівник. Перевезення груп дітей можна здійснювати в режимах як регулярних, так і нерегулярних пасажирських перевезень. Регулярні та нерегулярні перевезення груп дітей здійснюють за умови узгодження маршруту та розкладу руху із замовником та відповідними підрозділами Національної поліції.
Під час проведення перевірки водієм був наданий список групи дітей, як того вимагає п. 70 Правил № 176. За цим списком встановлено, що здійснюється перевезення 12 учнів, 6 батьків, 1 керівника групи (педагога) та медичний супровід в особі 1 людини.
Таким чином, відповідач цілком правомірно перевірив наявність документів, необхідних для здійснення пасажирських перевезень організованої групи дітей. Доводи позивача не підтверджені жодними належними доказами, а відтак є такими що не відповідають дійсності. У задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
30.10.2024 о 09 год. 15 хв., а/д Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине, 949 км + 826 м. під час здійснення перевезень дітей, представниками відповідача здійснено перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо дотримання вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", за результатами якого складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №063258 від 30.10.2024 року.
Відповідно до акту №063258 від 30.10.2024 року під час перевірки були виявлені порушення ст. 34 ЗУ "Про автомобільний транспорт" перевізник не забезпечив виконання вимог цього закону та інших законодавчих та нормативно-правових актів України у сфері пасажирських перевезень, а саме відсутня схема маршруту, розклад руху, чим порушено ст. 38 ЗУ "Про автомобільний транспорт", відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" ч. 1 абз. 3 перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 39 ЗУ "Про автомобільний транспорт", а також відсутня схема маршруту, розклад руху.
Листом №19/11-2 від 19 листопада 2024 року до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області адвокат Сібілєв Максим направив пояснення щодо акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 063258 від 30.10.2024 року.
Отже, позивач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Проте на розгляд щодо встановлено відповідачем порушення ні позивач , ні його представник не прибули.
20.11.2024 року в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті виніс Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №076146 від 20.11.2024 року.
Правомірність постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №076146 від 20.11.2024 року є предметом оскарження у цій справі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, поясненням третьої особи, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-ІІІ (далі Закон № 2344-ІІІ).
Статтею 6 Закону № 2344-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, в т.ч. державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.
Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з п.8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 1567) державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.
Державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Частинами 14, 17 статті 6 Закону № 2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
За визначенням, наведеним в абз.54 ст. 1 Закону № 2344-III рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів суб`єкта господарювання на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагові комплекси та інші об`єкти, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту).
Пунктами 12, 14 Порядку № 1567 передбачено, що рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка.
Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт
Згідно з п.15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Пунктами 16, 17 Порядку № 1567 передбачено, що рейдова перевірка може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки.
Відповідно до статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Відповідно до ст.39 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Документи для регулярних пасажирських перевезень:
для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;
для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.
Згідно з абз.2 ч.2 ст.40 Закону №2344-III водій автобуса зобов`язаний мати з собою і пред`являти для перевірки уповноваженим посадовим особам документи, передбачені законодавством.
Порядок розроблення та затвердження паспорта автобусного маршруту затверджений наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.05.2010 № 278 (далі - Порядок №278) встановлює вимоги до паспортів автобусних маршрутів регулярних та регулярних спеціальних перевезень, процедуру розроблення, погодження та затвердження таких паспортів, згідно п. 1.3 якого автомобільний перевізник повинен забезпечити: водія автобуса, що здійснює перевезення пасажирів за маршрутом регулярних перевезень, - таблицею вартості проїзду (крім міських перевезень), схемою маршруту та копією затвердженого організатором перевезень розкладу руху.
З аналізу наведених норм висновується, що автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити транспортний засіб, який здійснює регулярні пасажирські перевезення, зокрема копією затвердженого організатором перевезень розкладу руху, який має бути у водія з собою.
Як слідує з матеріалів справи, підставою для застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу стала відсутність схеми маршруту, розклад руху, передбачених ст. 38 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Відповідно до абз.9 п.53 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк дії договору або дозволу продовжується один раз на п`ять років за рішенням організатора перевезень за наявності заяви автомобільного перевізника - переможця попереднього конкурсу, яку він подає за формою згідно з додатком 7, в якій, зокрема зазначається інформація про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об`єкті конкурсу, наявності вмотивованих підстав вважати зазначеного автомобільного перевізника таким, що здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду без порушення умов укладеного попереднього договору або дозволу.
Таким чином, на час проведення перевірки у водія повинен бути новий паспорт міського автобусного маршруту регулярних перевезень, який повинен був містити зокрема розкладу руху, схеми маршруту.
Проте доказів наявності у водія на момент перевірки чинних розкладу руху, схеми маршруту, передбачених ст.39 Закону України "Про автомобільний транспорт" матеріали справи не містять і під час розгляду справи в суді їх не надано позивачем.
Доводи представника позивача, що кількість дітей не відповідала кількості дітей, яка встановлена в ст. 38 Закону України «Про автомобільний транспорт», не приймається судом до уваги, оскільки під час проведення перевірки водій надав список групи дітей, де зазначено, що здійснюється перевезення 12 учнів, 6 батьків, 1 керівник (педагог) та медичний супровід в 1 особі. Копія списку дітей наявна в матеріалах справи.
Суд не приймає до уваги твердження позивача, що перевезення пасажирів не є екскурсією через наявнісь батьків в автобусі, оскільки в матеріалах справи наявний наказ Комунального закладу загальної середньої освіти ліцей № 3 Жовтоводської міської ради (ліцей № 3) від 18.10.2024 "Про екскурсію учнів ліцею м. Дніпра", який спростовує такі твердження позивача.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30.04.2020 у справі №813/1790/18, що також враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
В спірному випадку, порушення процедури прийняття рішення, на які посилається позивач, не мали місце та не є тими порушеннями, за наслідком яких могло бути прийнято не правильно по суті рішення.
Інші доводи позовної заяви, на думку суду, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів сторони позивача.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до приписів ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, суд зробив висновок про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зробив висновок, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. 139, 241-246, 250, 251, 257-262 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20 травня 2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук