Справа № 640/18567/20
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року справа № 640/18567/20
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом приватного підприємства Дубекспо до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

21.01.2025 у Черкаський окружний адміністративний з Київського окружного адміністративного суду на виконання Закону України Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду надійшла справа за позовом приватного підприємства Дубекспо (далі позивач) до Головного управління ДПС у м. Києві (далі відповідач), в якій позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати у розмірі 541562,00 грн., боргові за користування коштами в сумі 160158,46 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням суду стягнуто з Державного бюджету на користь позивача пеню за несвоєчасне бюджетне відшкодування ПДВ в сумі 546384,82 грн. Вказане, на переконання позивача є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та боргових за користування коштами.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зазначив, що згідно зі ст.1 Податкового кодексу України, ним регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Проте відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, у Податковому кодексі України чітко визначена відповідальність контролюючого органу перед платником у разі несвоєчасного відшкодування податку на додану вартість, а саме: відповідно до п. 200.23 ст. 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Так, постановою Північного апеляційного суду від 21.07.2020 по справі № 910/9125/19 позов приватного підприємства «Дубекспо» до ГУ ДПС у м. Києві задоволено в частині стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість.

Рішенням окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/18845/16 позовну заяву ПП «Дубекспо» до ГУ ДПС у м. Києві про стягнення пені, нарахованої на суму заборгованості з бюджету з відшкодування податку на додану вартість, задоволено у повному обсязі.

Отже, ГУ ДПС у м. Києві вважає за необхідне зазначити, що позивачем використанні всі наявні законні можливості щодо відновлення своїх прав та інтересів, як платника податків у зв`язку з несвоєчасним поверненням бюджетного відшкодування, оскільки між ПП «Дубекспо» та ГУ ДПС у м. Києві виникають лише податкові правовідносини, тобто такі, що регулюються податковим законодавством України.

Головне управління ДПС у м. Києві зазначає, що спір виник з податкових правовідносин між ПП «Дубекспо» та ГУ ДПС у м. Києві, як платника податків та контролюючого органу відповідно, а отже, регулюється виключно Податковим кодексом України.

Жодного застереження щодо можливості застосування до таких правовідносин норм цивільного законодавства та/або покладання на податковий орган цивільних зобов`язань, передбачених Цивільним кодексом України, зокрема у вигляді стягнення 3% річних (боргових) та/або інфляційних витрат нормами Податкового кодексу України, зокрема статтею 200, не передбачено.

Третя особо подала суду письмові пояснення щодо позову, в яких просила відмовити у задоволенні позову. Вказано, що будь-якими нормативно-правовими актами України не передбачено нарахування 3% річних та інфляційних збитків як виду неустойки чи штрафу на заборгованість бюджету з відшкодування ПДВ.

У випадку порушення права підприємства на відшкодування з державного бюджету ПДВ, таке підприємство має право на стягнення пені, як це передбачено Податковим кодексом України, який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у галузі податкового права, однак можливість стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу, нарахованих на бюджету заборгованість, не передбачена таким спеціальним законом (Податковим кодексом України) та прямо заборонена Цивільним кодексом України.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, третя особа зазначає, що положення ст. 625 ІІК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 у справі №826/7041/16 визнано протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві стосовно неподання до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві висновків із зазначенням сум бюджетного відшкодування ПДВ відповідно до декларацій з ПДВ за вересень, жовтень та листопад 2015 року та зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві подати до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві зазначені висновки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2018 у справі № 826/18845/16, яке набрало законної сили 22.10.2018, повністю задоволено позов ПП "Дубекспо" до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві та Головного управління ДФС у м. Києві, стягнуто з Державного бюджету України на користь ПП "Дубекспо" пеню за несвоєчасне бюджетне відшкодування податку на додану вартість відповідно до податкових декларацій з податку на додану вартість у розмірі 546384,82 грн.

Сума пені, стягнута рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/18845/16, була нарахована відповідно до п. 200.23 ст. 200 Податкового кодексу України, яким передбачено, що суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

За твердженням позивача, протиправні дії відповідача призвели до порушення строків повернення позивачу бюджетного відшкодування податку на додану вартість відповідно до декларацій з податку на додану вартість за вересень, жовтень та листопад 2015 року на загальну суму 1290460 грн.

З урахуванням наведених обставин, позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про стягнення інфляційних витрат у розмірі 541562,00 грн., боргових за користування коштами в сумі 160158,46 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд врахував таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законодавчим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI (далі ПК України).

Водночас, відповідно до ч.2 ст.1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.3 ст.11 та ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 1212 ЦК України встановлено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Частиною ст.1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ч.2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 44, 45), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2022 у справі №420/2411/19 (пункт 77)).

Варто наголосити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Також, відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 (спір стосувався невиконанням рішення суду про зобов`язання Міноборони України перерахувати та виплатити особі одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала.

Разом з тим, з метою запровадження дієвого механізму контролю за повним та своєчасним виконанням державними органами комплексу дій, спрямованих на повернення платнику сум бюджетного відшкодування, законодавцем було закріплено на рівні закону (пунктом 200.23 статті 200 ПК України) забезпечувальний засіб - нарахування пені за кожен день прострочення зобов`язання протягом усього строку існування заборгованості бюджету.

Вказані положення ПК України є тою спеціальною нормою, якою врегульовано відповідний компенсаційний механізм для платника податків у разі невиконання контролюючим органом своїх обов`язків своєчасно та в повному обсязі.

Тобто, цей механізм/інструмент одночасно є істотною мірою майнової відповідальності держави в разі невиконання означеного комплексу дій та запобіжником від можливих зловживань, а також компенсаційним механізмом для платника податків.

Суд звертає увагу, що такий компенсаційний механізм (нарахування пені) не є та не може бути джерелом збагачення для платника податків, а є мірою відповідальності відповідного контролюючого органу та компенсацією у майновому вираженні за невиконання контролюючим органом своїх обов`язків своєчасно та в повному обсязі.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, суд зазначає, що положення статті 625 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні витрати у розмірі 541562,00 грн., боргові за користування коштами в сумі 160158,46 грн. на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом в постанові від 02 травня 2023 року у справі № 420/11860/20, від 28 травня 2024 року у справі №320/12137/20, від 02 лютого 2023 року у справі №160/3542/21.

Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а судові витрати розподілу.

Керуючись ст.ст.2, 6, 14, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову приватного підприємства Дубекспо.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з складення повного тексту судового рішення.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ