Справа № 320/42511/24
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 320/42511/24

Місце ухвалення судового рішення суду 1 інстанції:

м. Одеса;

Дата складання повного тексту ухвали суду 1 інстанції:

25.03.2025 року;

Суддя І інстанції: Бабeнко Д.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Градовського Ю.М.

Турецької І.О.

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника апелянта Поляновського В.Г.

представника відповідача Елісашвілі О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Центр захисту інвалідів» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року по справі за адміністративним позовом Громадської організації «Центр захисту інвалідів» до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та бездіяльності,-

В С Т А Н О В И В:

Громадська організація «Центр захисту інвалідів» звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправними дії та бездіяльність Офісу Генерального прокурора, що полягали у відмові в особистому прийомі представника Громадської організації «Центр захисту інвалідів» адвоката В.Г. Поляновського заступником Генерального прокурора України І.В. Мустецею на підставі клопотань від 02.05.2024 р. і 03.05.2024 р. та скарг від 11.06.2024 р. і 13.06.2024 р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року закрито провадження у справі за позовом Громадської організації «Центр захисту інвалідів» до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та бездіяльності.

Роз`яснено позивачеві, що розгляд цього спору повинен здійснюватися в порядку кримінального судочинства місцевим загальним судом.

Проаналізувавши положення статей 2, 4, 19 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Разом з цим, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Перевіривши обставини справи, суд першої інстанції встановив, що звернення до суду з цим позовом обумовлено порушенням, на думку позивача, порядку розгляду його скарг та клопотань, поданих в порядку статей 36, 56, 220 КПК України. При цьому, суд першої інстанції зауважив на тому, що зазначення позивачем у відповідних скаргах та клопотаннях про необхідність здійснення особистого прийому заступником Генерального прокурора не впливає на характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

З наведеного у сукупності суд першої інстанції визначив, що, оскільки оспорювані позивачем дії та бездіяльність посадових осіб Офісу Генерального прокурора не пов`язані із здійсненням владних управлінських функцій у сфері публічно-правових відносин та стосуються виконання процесуальних функцій у рамках кримінальних проваджень, цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а обумовлений наслідками виконання посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування владних процесуальних функцій. Тому, цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, Громадська організація «Центр захисту інвалідів» подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково залишено поза увагою те, що предметом спору у цій адміністративній справі є виключно протиправність дій та бездіяльності Офісу Генерального прокурора, що полягали у відмові в особистому прийомі представника Громадської організації «Центр захисту інвалідів». Натомість, обов`язок керівництва Офісу Генерального прокурора здійснювати особистий прийом громадян прямо закріплений у Конституції України та Законі України «Про звернення громадян».

Апелянт зауважує на тому, що питання проведення особистого прийому керівництвом Офісу Генерального прокурора не охоплюється жодною з вичерпних підстав для звернення в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України. Таким чином, апелянт наполягає, що даний спір не належить розгляду в порядку кримінального судочинства, натомість безумовно підлягає вирішенню за правилами КАС України.

Окремо апелянт зауважує на тому, що, здійснюючи розгляд справи у порядку спрощеного (письмового) провадження, суд першої інстанції не врахував значення справи для сторони позивача та складність справи. З наведеного апелянт висновує на помилковості відмови суду у забезпеченні участі позивача у розгляді справи у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального прокурора посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для скасування судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За визначенням, наведеним у статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз наведених норм адміністративного процесуального законодавства показав, що спором адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Компетенцією адміністративних судів є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Виходячи з обставин справи, оспорюваними за цим позовом є протиправність дій Офісу Генерального прокурора, що полягали у відмові в особистому прийомі представника Громадської організації «Центр захисту інвалідів».

При цьому, у позові позивач зазначає про наявність права, встановленого Законом України «Про звернення громадян», бути заслуханим на особистому прийомі громадян, однак відповідач це право не забезпечує та не дотримується правил, встановлених цим Законом.

Слід враховувати, що відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно частин 1, 4, 5, 6, 7 статті 5 Закону України від 02.10.1996 року №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до статті 22 Закону України від 02.10.1996 року №393/96-ВР керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян зобов`язані проводити особистий прийом громадян.

Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян.

Порядок прийому громадян в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, об`єднаннях громадян визначається їх керівниками. За їхнім рішенням особистий прийом громадян може бути призупинено на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що підставою для звернення з цим позовом стала неправомірність, за твердженням позивача, відмови відповідача у забезпеченні права представника Громадської організації на особистий прийом громадян керівником Офісу Генерального прокурора.

Отже, в цій справі перевірці підлягає дотримання відповідачем, як особою, відповідальною за забезпечення законодавства про звернення громадян в частині дотримання умов, що стосуються особистого прийому громадян.

З огляду на те, що відповідач у процесі своєї діяльності в аспекті забезпечення реалізації конституційного права особи на звернення набуває певних особливих властивостей суб`єкта публічних відносин, колегія суддів вважає, що даний спір найбільш наближено має публічно-правовий характер, а отже відповідно до положень статті 19 КАС України підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, повторюючись, колегія суддів зазначає, що в даному випадку перевірці підлягає саме правомірність відмови відповідача у забезпеченні права позивача на особистий прийом громадян. Питання стосовно дотримання відповідачем або його іншою посадовою особою управлінських процесуальних функцій в порядку КПК України у відповідних кримінальних провадженнях виходить за межі предмету цього адміністративного позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Однак, оскільки даний спір виник у публічно-правових відносинах між позивачем та відповідачем, цей спір підсудний окружному адміністративному суду, колегія суддів не може погодитись із правильністю висновків суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Щодо доводів апелянта про не забезпечення йому права на участь у судовому засіданні в суді першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 12 КАС України визначений перелік справ, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження, і даний спір до цього переліку не включений. Отже, в цій частині апеляційної скарги колегія суддів не встановила порушень суду першої інстанції норм процесуального права.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 320 КАС України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Центр захисту інвалідів» задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року скасувати.

Справу направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено та підписано 19.05.2025 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: Ю.М. Градовський

І.О. Турецька