Справа № 587/3520/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 р.Справа № 587/3520/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 27.02.2025 (головуючий суддя І інстанції: Стеценко В.А.) по справі № 587/3520/24

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.09.2024 №СУ/1489/2024 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП та накладення на нього штрафу у розмірі 17 000, 00 грн.

- провадження по адміністративній справі №СУ/1489/2024 від 12.09.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП та накладення на нього штрафу у розмірі 17 000,00 грн. - закрити.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що постанова є протиправною, винесеною з порушенням порядку притягнення особи до адміністративної відповідальності, необґрунтованою, такою, що містить узагальнену інформацію і не спростовує доводів про відсутність в його діях складу правопорушення.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 27.02.2025 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити. Розгляд апеляційної скарги здійснювати без участі апелянта та його представника.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що в рішення суду покладено факти та докази, які не покладені в основу оспорюваної постанови, а відзив на позов прийнято з порушенням, встановленого в ухвалі суду строку, без вирішення питання щодо поновлення пропущених строків.

Вказує, що суд першої інстанції визнав допустимим доказом протокол про адміністративне правопорушення, незважаючи на його складання не уповноваженою особою та відсутності в ньому дати вчинення та суті правопорушення.

Зазначає, що розглянувши цей протокол, відповідач притягнув апелянта до адміністративної відповідальності, істотно розширивши фабулу звинувачення, тим самим вийшовши за межі протоколу.

Окрім того, посилається на те, що запис про відмову від підпису протоколу не містить дати його засвідчення, ні підписів свідків, що є істотним порушенням і свідчить про не ознайомлення зі змістом протоколу апелянта, отже протокол про адміністративне правопорушення є недопустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Крім того, зазначає, що суд безпідставно врахував відзив на позов, поданий до суду першої інстанції поза межами строку, встановленого ухвалою суду при відкритті провадження по справі, а не залишив його без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяви, в яких просили проводити розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч.1 ст.308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований по АДРЕСА_1 згідно паспорта останнього.

09.09.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 складено протокол про адміністративне правопорушення №СУ/1489/2024, в якому зазначено, що ОСОБА_1 станом на 19.08.2024 року в семиденний строк не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_2 інформацію про зміну персональних даних, зазначених в п.7 ст.7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", чим порушив Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487, тобто вчинив триваюче адміністративне правопорушення.

З військово-облікового документу "Резерв +" наявного в справі вбачається, що ОСОБА_1 20.05.2024 року уточнив свої персональні дані в застосунку "Резерв+", вказавши адресу свого проживання: АДРЕСА_2 .

12.09.2024 року о 11 год. 10 хв. ОСОБА_1 особисто перебував в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з книги відвідувачів останнього.

12.09.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 прийнято постанову №СУ/1489/2024 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КпАП України з тих підстав, що позивач станом на 19.08.2024 року в семиденний строк не повідомив до ІНФОРМАЦІЯ_5 інформацію про зміну персональних даних, зазначених в п.7 ст.7 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, чим порушив Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487.

Позивач, не погоджуючись з постановою по справі про адміністративне правопорушення, оскаржив її в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, у відповідності до ч.2 ст.77 КАС України, доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятої ним постанови від 12.09.2024 №СУ/1489/2024.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП).

Частинами 1, 2 ст.7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Колегія суддів зазначає, що склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності.

До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт; об`єктивна сторона; суб`єкт; та суб`єктивна сторона.

Суб`єктивна сторона - це внутрішня сторона проступку, психічний стан суб`єкта проступку, що характеризує його волю, яка виявляється в протиправній дії, його ставлення до дії, яку він вчинив.

Ознаками суб`єктивної сторони проступку є вина, мотив і мета правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення.

Крім діяння, ознаками об`єктивної сторони правопорушення є місце, час, обстановка, спосіб, знаряддя здійснення діяння.

Притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також установлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону України" особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду даної справи.

Згідно абз.6 ч.10 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України зобов`язані виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. №1487 було затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі по тексту - Порядок №1487) разом з додатками до нього.

Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі по тексту - Правила) є додатком 2 до Порядку №1487.

Відповідно до п.п.8 п.1 Правил призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні перебувати на військовому обліку: у випадку зміни персональних даних, зазначених у пунктах 7 та 7-1 частини першої статті 7 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, повідомляти про такі зміни в семиденний строк через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або особисто шляхом прибуття до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу (для військовозобов`язаних та резервістів СБУ чи розвідувальних органів - до відповідного органу СБУ чи розвідувального органу України). Такі персональні дані можуть повідомлятися не частіше ніж один раз на сім днів через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.

Приписами п.7 ч.1 ст.7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачено, що до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать місце проживання та місце перебування.

Отже, з урахуванням наведеного вище, чинним законодавством визначено обов`язок призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадку зміни персональних даних (місця проживання та місця перебування) повідомляти про такі зміни в семиденний строк через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або особисто шляхом прибуття до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу.

При цьому, приписами п.19 Порядку №1487 передбачено, що військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч.1 ст.210 КУпАП порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.3 ст.210 КУпАП передбачено, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП та накладено штраф у сумі 17 000 грн., оскільки позивач станом на 19.08.2024 року в семиденний строк не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію про зміну персональних даних, зазначених в п.7 ст.7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», чим порушив згадані вище Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які є додатком до Порядку №1487.

Вирішуючи спір суд першої інстанції вважав, що відповідачем доведено правомірність прийнятої ним постанови, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №СУ/1489/2024 від 09.09.2024.

Надаючи оцінку протоколу колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ст.235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

За приписами ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Отже, протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства.

Колегія суддів зазначає, що зміст ст. ст. 252, 254, 255, 256 КУпАП вказує на те, що протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, є джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому, крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

В межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення, і повинен провадитися їх розгляд.

З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але фактично й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є підставою для подальшого вирішення питання щодо притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності згідно з КУпАП.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення №СУ/1489/2024 від 09.09.2024 під час прибуття 09.09.2024 о 15:02 до ІНФОРМАЦІЯ_1 було встановлено, що позивач станом на 19.08.2024 в семиденний строк не повідомив відповідача інформацію про зміну персональних даних, зазначених у ст.7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а тому таким чином своїми умисними діями, що виразилися у триваючому неперервному невиконанні обов`язків передбачених та покладених на нього законом, а саме невиконання ним вимог абзаців першого, шостого частини 10 статті 2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", підпункту 8 пункту 1 Правил, вчинив триваюче правопорушення, яке припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок або виконання обов`язку відповідним суб`єктом, вчинивши таке порушення в особливий період, а саме правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП.

При цьому, аналізуючи зміст оспорюваної постанови, колегія суддів зазначає, що відповідач істотно розширив фабулу адміністративного правопорушення, вказавши про те, що «згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач повідомив адресу свого перебування: АДРЕСА_2 , однак за вказаною адресою фактично не перебував і не проживав», чого не містить протокол про адміністративне правопорушення №СУ/1489/2024 від 09.09.2024, тим самим вийшовши за його межі.

Згідно ст. ст. 279, 280 КУпАП справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатись у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про таке порушення.

Орган, який розглядає справу не вправі вийти за межі протоколу та самостійно розширити фабулу (об`єктивну сторону) адміністративного правопорушення зазначену у протоколі чи вказувати на кваліфікуючі ознаки правопорушення, які не зазначались у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки це істотно порушує право особи на захист та не узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ (рішення від 30.05.2013 у справі Малофєєва проти росії (Malofeyeva v. Russia), заява №36673/04); рішення від 20.09.2016 у справі Карелін проти росії (Karelin v. Russia), заява № 926/08), згідно якої у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, орган не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу.

Також колегія суддів звертає увагу, що обов`язок належного складання протоколу про адміністративне правопорушення, який в порядку ст.251 КУпАП є одним з доказів в справі про адміністративне правопорушення, покладається на особу, яка має право складати відповідний протокол.

Приписи ст.256 КУпАП є імперативними в частині зазначення відомостей у протоколі про адміністративне правопорушення та підлягають виконанню всіма без виключення посадовими особами, які уповноваженні на складання протоколів про адміністративне правопорушення.

В порушення наведеної вище норми КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення №СУ/1489/2024 від 09.09.2024 не містить місця, дати та часу вчинення і суті адміністративного правопорушення.

В контексті вже наведеного вище, колегія суддів зазначає, що склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.

До цих ознак належать: об`єкт; об`єктивна сторона; суб`єкт; суб`єктивна сторона

Відтак, відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що згідно абз.3, 4 п.5 розділу II Інструкції зі складання територіальним центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 01 січня 2024 року №3 (далі по тексту - Інструкція) у разі відмови особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу уповноважена посадова особа, яка складала протокол, робить про це відповідний запис та засвідчує його своїм підписом із зазначенням дати. Відмова від пояснення або підписання протоколу також може підтверджуватися підписами свідків.

В порушення наведених вище норм згаданої Інструкції, протокол про адміністративне правопорушення №СУ/1489/2024 від 09.09.2024 не містить ані дати засвідчення запису про відмову від підпису протоколу, ані підписів свідків вказаний протокол не містить, що слід вважати істотним порушенням процедури складання протоколу.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо складання протоколу не уповноваженою особою, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначеного.

Відсутні об`єктивні підстави вважати, що діловод групи документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який склав зазначений протокол, не є уповноваженою посадовою особою територіального центру комплектування та соціальної підтримки на складання протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст.210 КУпАП.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. При цьому постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Наведене вище узгоджується з правовими позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17, від 30.05.2018 у справі №337/3389/16, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17 та від 05.03.2020 у справі №607/7987/17.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом, рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за вказане адміністративне правопорушення.

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 у справі №263/15738/16-а.

Колегія суддів зазначає, що недотримання відповідачем приписів законодавства України про адміністративні правопорушення тягне, як наслідок, недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оспорюваної у цій справі постанови та є правовою підставою для її скасування.

За приписами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Верховним Судом у постанові від 30.05.2018 у справі №337/3389/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої: "постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень".

Тобто притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Разом з тим, наведеним вище обставинам суд першої інстанції належної оцінки не надав.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оспорювана постанова є такою, що винесена з суттєвими порушеннями норм КУпАП та ч.2 ст.2 КАС України, тому є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятої ним постанови, є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із наведеними вище висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Оскільки відповідачем не в повній мірі встановлено дійсні обставини поведінки позивача як військовозобов`язаного, що призвело до порушень прав позивача, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до п.2 ч.3 ст.286 КАС України справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП слід надіслати на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд не встановлює інші фактичні обставини та не надає оцінку наявності чи відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП, оскільки така оцінка первинно має бути надана суб`єктом притягнення та накладення адміністративного стягнення в межах належної адміністративної процедури.

Так само суд апеляційної інстанції не вирішує питання закриття провадження у справі, оскільки вирішення цього питання наразі є передчасним.

Натомість суд першої інстанції не вірно надав оцінку доказам у справі, неповно встановив обставини справи, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання апелянта на пропуск відповідачем 15-денного строку подання відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції, що вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає такими, що не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки приписи норми ч.3 ст.317 КАС України, якою унормовано порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, не містять такої підстави, як порушення строку на подання відзиву на позовну заяву.

Інші доводи у справі не впливають на правильність висновків колегії суддів у даній справі.

Відповідно до Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Стосовно розподілу судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною 3 ст.132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, ч.7 ст.139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі №813/2241/18.

Представником позивача в апеляційній скарзі зазначено, що судові витрати позивача, зокрема, складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. 00 коп., розмір яких зафіксовано у договорі про надання правничої допомоги (правової) допомоги в адміністративній справі від 24.03.2025.

Так, зі змісту договору від 24.03.2025 встановлено, що останній був укладений між адвокатом Маховиком Р.В. (адвокат) та Галушко Є.В. (клієнт) за умовами якого адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього Договору з усіма, без обмежень, правами представника, які передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, у зв`язку із зверненням клієнта до суду з позовом з приводу оскарження рішення Лебединського районного суду Сумської області від 27.02.2025 по справі №587/3520/24, скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 СУ/1489/2024 від 12.09.2024. Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє в суді апеляційної інстанції. Гонорар є формою винагороди адвоката за надання правової допомоги клієнту і встановлюється у розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень 00 коп.). Гонорар, сплачується адвокату в любий спосіб визначений сторонами, протягом десяти днів з моменту підписання Договору (а.с.94-95).

Згідно платіжної інструкції 0.0..1 від 26.03.2025 ОСОБА_1 було сплачено ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 6000,00 грн. з приводу оскарження рішення Лебединського районного суду Сумської області від 27.02.2025 по справі №587/3520/24 та скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 СУ/1489/2024 від 12.09.2024 (а.с.93).

Окрім того, до матеріалів справи також додано свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю Серія СМ №000748 від 05.11.2021, згідно якого відповідно до Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність Маховик Р.В. має право на зайняття адвокатською діяльністю. Підстава: рішення Ради адвокатів Сумської області від 23.10.2021 №15 (а.с.90).

При вирішенні питання щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу слід враховувати, те, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У цій постанові (№922/1964/21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на зміст ч.4 ст.134 КАС України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідач скористався правом на подання заперечення, в якому висловив незгоду із розміром заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, просив критично оцінити заявлений розмір таких витрат та зменшити їх розмір до обґрунтованого рівня, виходячи з реального обсягу наданих послуг та ступеня їх впливу на розгляд справи.

Тобто, в розумінні приписів наведених вище норм ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України, це є клопотанням відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі №320/3271/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 року у справі №826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

Аналізуючи матеріали даної справи, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. є суттєво завищеною та такою, що не є співмірною, розумно обґрунтованою із складністю даної справи у співвідношенні до заявленої суми таких витрат.

Суд, вважає, що необхідно обмежити належну до стягнення з відповідача суму витрат на професійну правничу допомогу, визначивши її в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок).

Таким чином, підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок).

Щодо сплаченого позивачем судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 3, 6 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 605,00 грн. та апеляційної скарги - 908,40 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, які наявні в матеріалах справи (а.с.30, 97).

Враховуючи, що апеляційна скарга судом задоволена частково, відповідно до ст.139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 756,70 грн. ((605,00 грн. + 908,40 грн)/2) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 27.02.2025 по справі №587/3520/24 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.09.2024 №СУ/1489/2024 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000,00 грн.

Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП надіслати на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок), а також витрати зі сплати судового збору в сумі 756,70 грн. (сімсот п`ятдесят шість гривень сімдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц В.А. Калиновський