Справа № 420/32856/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/32856/24
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

Дата і місце ухвалення 25.11.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнути середній заробіток за дні вимушеного прогулу та вихідну допомогу, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС У Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі щодо скасування наказів Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та №117-о від 03.10.2016 року та зміни правової підстави припинення державної служби ОСОБА_1 ;

- скасувати накази Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та №117-о від 03.10.2016 року;

- зобов`язати ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі видати наказ про припинення державної служби ОСОБА_1 з власної ініціативи відповідно до ч.3 ст.86 Закону України від 10.12.2015 року №889-VІІ Про державну службу та ч.3 ст.38 КЗпП України та внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 ;

- стягнути з ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на користь позивача середній за робіток за дні вимушеного прогулу з 01.06.2016 року по день прийняття рішення суду;

- стягнути з ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на користь позивача вихідну допомогу згідно ст.44 КЗпП в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 був залишений без руху, в тому числі і для подання позивачем заяви про поновлення строку звернення до суду із доказами поважності пропуску позивачем такого строку.

19.11.2024 року позивач на виконання вищевказаної ухвали суду надала до суду уточнений адміністративний позов, в якому позовні вимоги виклала в наступній редакції:

- визнати протиправними накази Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та №117-о від 03.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині формулювання дати та причини звільнення;

- зобов`язати відповідача Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі внести зміни до наказу Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та наказу №117-о від 03.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині формулювання підстав звільнення, а саме:

формулювання підстави «припинена державна служба, звільнена з займаної посади згідно п.4 ч.1 ст.87 Закону України від 10.12.2015 року №889-VII «Про державну службу», вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення, а саме прогул без поважних причин»,

замінити формулюванням - «припинена державна служба, звільнена з займаної посади згідно ч.3 ст.86 Закону України від 10.12.2015 року №889-VII «Про державну службу» за власним бажанням з 01.06.2016 року у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, частина третя статті 38 КЗпП України»;

визнати недійсним запис №48 від 03.10.2016 року та №50 28.07.2016 року у трудовій книжці ОСОБА_1 ;

- зобов?язати Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про зміну формулювання причин звільнення з пункту 4 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VII на ч.3 ст.86 Закону України від 10.12.2015 року №889-VII «Про державну службу» за власним бажанням з 01.06.2016 року у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, частина третя статті 38 КЗпП України».

В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду позивач в уточненій позовній заяві зазначила, що вона неодноразово у 2016 році зверталась із заявами на ім`я керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС У Херсонській області з вимогою видати наказ про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку та виплатити належні кошти при звільненні, які було проігноровано, з огляду на що у період з 29.06.2016 року по 2019 рік позивач оскаржувала вищевказані дії відповідача в судах різних інстанцій. Пізніше, 11.09.2019 року та 03.10.2019 року позивач надсилала скарги відповідачу, що стосувались ненадання їй трудової книжки, вжиття заходів щодо виправлення інформації, внесеної до трудової книжки, стосовно дати та правових підстав звільнення її з роботи, однак, заперечень від ГУ ДПС України Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі щодо відмови у виправленні неправомірних записів занесених до трудової книжки ОСОБА_1 , позивач не отримувала. Також позивач зазначила, що у період з жовтня 2019 року по вересень 2024 року існували перепони в отримання вищезгаданої трудової книжки, такі як карантин, воєнний стан, окупація м. Херсона, відсутність працевлаштування та складний матеріальний стан.

Також в уточненому адміністративному позові було зазначено, що невиконання законодавства про працю та трудового договору Новокаховською ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області було доведено позивачем в адміністративних судах, про що свідчить ухвала Вищого адміністративного суду України від 03.11.2016 року по справі №821/3669/15-а та постанова Вищого адміністративного суду України від 07.03.2017 року по справі №821/500/16.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні пропущеного строку звернення до адміністративного суду в адміністративній справі №420/32856/24 та повернуто поданий адміністративний позов ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт зазначила, що в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду вона вказувала на те, що оскаржувані накази станом на день подання позовної заяви нею не отримувались, підстави звільнення відповідачем не повідомлялись. Апелянт зазначила, що в позовній заяві було вказано, що вона неодноразово у 2016 році зверталась із заявами на ім`я керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС У Херсонській області з вимогою видати наказ про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку та виплатити належні кошти при звільненні, які було проігноровано, з огляду на що у період з 29.06.2016 року по 2019 рік вона оскаржувала вищевказані дії відповідача в судах різних інстанцій. Пізніше, 11.09.2019 року та 03.10.2019 року вона надсилала скарги відповідачу, що стосувались ненадання їй трудової книжки, водночас заперечень від ГУ ДПС України Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі щодо відмови у виправленні неправомірних записів занесених до трудової книжки, вона не отримувала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що про реальну наявність оскаржуваних наказів їй стало відомо тільки після отримання трудової книжки серії НОМЕР_1 через волонтерів м. Кривого Рогу 18.09.2024 року. Позовну заяву подано засобами поштового зв`язку 16.10.2024 року, тобто в строки передбачені ч. 5 ст. 122 КАС України.

Також апелянт вказала, що зі змістом наказів її не ознайомлювали по теперішній час, та матеріали особової справи працівника таких відомостей не містять. Позивач зазначила, що неодноразово зверталася до відповідача для можливості ознайомлення з матеріалами особової справи та їй було відмовлено, що підтверджується доказами доданої до позовної заяви.

Позивач не погодилась з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки вона зверталася до суду з позовами про оскарження наказів Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та №117-0 від 03.10.2016 року (адміністративні справи №821/1537/17 та №821/550/17) ще у 2017 та 2018 роках, то була раніше обізнана про порушення своїх прав та законних інтересів в частині звільнення з державної служби за конкретних правових підстав. Позивач зазначила, що позовні заяви у даних справах не розглядалися по суті та були залишені без розгляду. Також зазначила, що ознайомитись зі змістом оскаржуваних наказів та уточнити підстави таких протиправних дій відповідача самостійно можливість у неї відсутня та можлива лише в рамках розгляду справи.

Апелянт звернула увагу на те, що згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

З огляду на зазначене апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у поновленні їй пропущеного строку звернення до адміністративного суду, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції у іншому складі суду.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55 Конституції України).

Частиною п`ятою статті 125 Конституції України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

За визначенням частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У свою чергу, частина перша статті 5 КАС України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Строк звернення до адміністративного суду регламентовано статтею 122 КАС України, за приписами частин першої, другої якої, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Вказаною нормою ч. 5 статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа має мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі Белле проти Франції (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, заява № 23805/94, § 36).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatismutandis рішення у справі Перетяка та Шереметьев проти України (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Процесуальний кодекс установлює обмеження щодо відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи в даному випадку позивачем оскаржуються, зокрема, накази Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та №117-о від 03.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині формулювання дати та причини звільнення, а також викладено вимоги про зобов`язання відповідача - Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі внести зміни до наказу Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області №92-о від 28.07.2016 року та наказу №117-о від 03.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині формулювання підстав звільнення, а також внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 в частині формулювання причин звільнення.

Позивач зазначає, що оскаржувані накази станом на день подання позовної заяви нею не отримувались, підстави звільнення відповідачем не повідомлялись, трудова книжка їй не видавалась. ОСОБА_1 зазначала, що про реальну наявність оскаржуваних наказів їй стало відомо тільки після отримання трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме - 18.09.2024 року.

Колегія суддів вважає, що зазначені позивачкою причини пропуску строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними та погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення.

Накази відповідача, які є предметом оскарження у цій справі, були прийняті 28.07.2016 року та 03.10.2016 року, однак з позовною заявою позивач звернулась лише у жовтні 2024 року, тобто через вісім років після їх прийняття та звільнення її зі служби, посилаючись на необізнаність з їх змістом та підставами прийняття.

В свою чергу, судом першої інстанції було встановлено, що у провадженні Херсонського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №821/550/17 за позовом ОСОБА_1 до Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області, в рамках якої позивачем оскаржувались дії керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області щодо видання наказу про звільнення із займаної посади за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, а також безпосередньо накази Новокаховської ОДПІ від 28.07.2016 року № 92-о та № 117-о від 03.10.2016 року. Крім того були заявлені вимоги про стягнення з Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2017 р. позовну заяву було залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 240 КАС України, а саме, у зв`язку з неявкою позивача у судові засідання.

При цьому позивачу було роз`яснено, що постановлення ухвали про залишення без розгляду не позбавляє його права звернутись до суду повторно в загальному порядку, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду.

Більш того встановлено, що у провадженні Херсонського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 821/1537/17 за позовом ОСОБА_1 до Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області, предметом розгляду якої було: визнання неправомірними дій та бездіяльності керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області щодо видання наказу про звільнення з займаної посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області за ч.3 ст.38 КЗпП України, видачі належним чином оформленої трудової книжки та виплати належних коштів при звільненні згідно з поданою заявою від 01.06.2016 року; зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України згідно поданої заяви від 01.06.2016 року вх. №6486/10; зобов`язання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку згідно з поданою заявою про звільнення від 01.06.2016 року, в день видачі наказу про звільнення; стягнення з відповідача середнього заробітку за дні вимушеного прогулу з 01.06.2016 року по день прийняття рішення суду; стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 48-ми календарних днів; стягнення з відповідача вихідної допомоги згідно ст.44КЗпП в розмірі тримісячного середнього заробітку (згідно ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 16.11.2017 року).

При цьому в рамках адміністративної справи № 821/1537/17 позивачкою подавалась заява про зміну предмету позову, а саме, позивач просила викласти позовні вимоги в наступній редакції:

- визнати протиправною бездіяльність керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області щодо видання наказу про звільнення її з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі ч. 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" за поданою заявою від 01.06.2016 року № 6486 та 14.06.2016 року № 6941, та зобов`язати Новокаховську ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області видати наказ про звільнення її за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до ч.3 ст.86 Закону України "Про державну службу" в день винесення рішення суду;

- визнати протиправними дії керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області щодо: примушування її до звільнення за ч.1 ст. 36 або ч.1 ст.38 КЗпП України; затримки і невидання наказу та трудової книжки з записом про звільнення з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП на підставі ч.3 ст.86 Закону України "Про державну службу" за заявами: від 01.06.2016 року № 6486 та від 14.06.2016 року № 6941; зміни правової підстави, що перешкоджала подальшому працевлаштуванню та скасувати нікчемні накази від 28.07.2016 року № 92-о, від 03.10.2016 року № 117-о про звільнення її з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб за статтями, які не відповідають правовій підставі, зазначеній в заяві від 01.06.2016 року № 6486;

- визнати недійсними записи здійснені Новокаховською ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області 28.07.2016 року та 03.10.2016 року в трудовій книжці та зобов`язати Новокаховську ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області внести запис до трудової книжки в день винесення наказу про звільнення з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Новокаховської ОДПІ за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до ч.3 ст.86 Закону України "Про державну службу" та видати копію наказу про звільнення і належним чином оформлену трудову книжку. Вимоги 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 залишити в попередній редакції.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 24.01.2018 року у справі № 821/1537/17 було відмовлено у задоволенні клопотання позивача в частині визнання протиправними дій керівника Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області щодо зміни правової підстави, що перешкоджала подальшому працевлаштуванню та скасування наказів від 28.07.2016 року № 92-о, від 03.10.2016 року № 117-о про звільнення з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб за статтями, які не відповідають правовій підставі, зазначеній в заяві від 01.06.2016 року № 6486; визнання недійсними записів здійснених Новокаховською ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області 28.07.2016 року та 03.10.2016 року в трудовій книжці та зобов`язання Новокаховську ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області внести запис до трудової книжки в день винесення наказу про звільнення з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Новокаховської ОДПІ за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до ч.3 ст.86 Закону України "Про державну службу" та видання копії наказу про звільнення і належним чином оформлену трудову книжку відмовити.

Судом було роз`яснено, що у даному випадку право позивача на доступ до суду може бути реалізоване у спосіб подання ним нової позовної заяви, а не зміною предмету та підстав первинного позову.

В подальшому ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 21.02.2018 року у справі № 821/1537/17 позовну заяву позивачки до Новокаховської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без розгляду через неявку позивача до суду.

Вказані обставини підтверджують той факт, що позивачка була достеменно обізнана про видання Новокаховською ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області наказів від 28.07.2016 року № 92-о та від 03.10.2016 року № 117-о про звільнення її з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб ще у 2017 році, а також з правовою підставою її звільнення, яка, як зазначала позивачка у процесуальних документах, поданих в рамках справи № 821/1537/17, не відповідала правовій підставі, зазначеній в заяві від 01.06.2016 року № 6486.

Крім того позивачка ще у 2018 році була обізнана про здійснені записи у трудовій книжці, та у 2019 році зверталась до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі зі скаргами, в яких просила вжити заходи щодо негайного виправлення інформації в трудовій книжці стосовно дати та правової підстави її звільнення.

В свою чергу позивачка пов`язує момент коли вона дізналася про порушення своїх прав не з моментом коли вона дізналася про оскаржувані нею накази, підстави звільнення, записи у трудовій книжці, а з моментом, коли їй видали трудову книжку.

Суд зазначає, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли особа дізналась про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Також суд зазначає, що особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. При цьому, поважні причини - це обставини, що діють на волю суб`єкта, з яким законодавець пов`язує звільнення цього суб`єкта від виконання покладених на нього обов`язків або від визначених законодавством негативних наслідків його поведінки. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення цих дій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в контексті приписів КАС України має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес порушене та потребує захисту. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку, а обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

За висновком Конституційного Суду України поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Законний інтерес, якщо його порушує суб`єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства.

В даному випадку юридичні наслідки для позивача породжували саме накази від 28.07.2016 року № 92-о та від 03.10.2016 року № 117-о про звільнення її з посади, а встановленими судом обставинами підтверджено, що ще у 2017-2018 роках позивачем було реалізовано право на оскарження спірних наказів про звільнення, однак саме з причин неявки позивачки у судові засідання справи не були розглянуті по суті.

Вказане не змінює того факту, що про обставини порушення своїх прав позивач була обізнана ще у 2017-2018 роках, однак з позовом до суду звернулась лише 22.10.2024 року, тобто з суттєвим пропуском строку звернення до суду.

Слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Одночасно, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

В даному випадку позивачем не доведено наявності об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції вірно відхилив доводи позивача про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду у період з жовтня 2019 року по вересень 2024 року, з огляду на введення карантину та воєнний стан, оскільки такі доводи позивачки носять загальний характер, без зазначення конкретних обставин неможливості звернення до суду.

Колегія суддів вважає, що наведені в позовній заяві причини пропуску строку звернення до суду через 8 років після прийняття оскаржуваних наказів є необґрунтованими та не дають підстав вважати, що в даному випадку існували дійсні об`єктивні перешкоди для звернення позивача за захистом своїх прав до суду. Позивач в даному випадку мав дійсну можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду, однак допустив необґрунтоване зволікання, яке унеможливлює і не виправдовує втручання у принцип юридичної визначеності стосовно виниклих правовідносин.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у ст. 123 КАС України. Так, згідно ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 2 цієї статті визначено, що у разі, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною 4 статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: 1) позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; 9) у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на те, що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду вірно визнані судом першої інстанції неповажними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення поданої ОСОБА_1 позовної заяви.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали повно та всебічно дослідив обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказані висновки суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук