Справа № 580/2530/25
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року справа № 580/2530/25
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпроменерго-1» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпроменерго-1» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 18.02.2025 №136257 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Ухвалою суду від 17.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи в судове засідання).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржена постанова прийнята поза межами двомісячного строку передбаченого п. 25 Порядку № 1567, що є самостійною підставою для її скасування.

Позивач звернув увагу, що здійснює продаж продукції власного виробництва та здійснював перевезення власного вантажу, тому не надавав послуг перевезення і на нього не поширюються вимоги щодо обладнання автомобіля тахографом.

За твердженням позивача, законодавство встановлює альтернативний спосіб ведення обліку робочого часу водія - індивідуальну контрольну книжку водія, в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, завдяки якій здійснюється державний контроль за додержанням водієм режиму праці та відпочинку у випадку відсутності тахографа. У водія під час здійснення перевезення 02.10.2024 та проведення перевірки була наявна індивідуальна контрольна книжка водія, що не спростовується відповідачем.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що оскаржена постанова підлягає скасуванню.

У визначений судом час відповідач подав відзив проти позову зазначивши, що відповідно до п. 6.1 «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів», яке затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106, автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повного масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

На момент перевірки водій не надав державному інспектору протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, який підпадає під перелік інших документів, передбачених законодавством, чим безпосередньо порушено статтю 48 Закону № 2344-ІІІ, відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Даний факт не заперечувався водієм на момент перевірки.

Стосовно посилання позивача на те, що порядок облаштування транспортного засобу тахографом передбачено законодавством лише для осіб, які надають послуги з перевезення, а не здійснюють його для власних потреб, то відповідач звернув увагу, що норми Положення №340 не містять жодних розмежувань щодо поширення своєї дії на автомобільних перевізників, які надають послуги з перевезення вантажів, чи автомобільних перевізників, які здійснюють перевезення вантажів для власних потреб.

Відповідач вважає, що позивач у день проведення перевірки згідно товарно-транспортної накладної був автомобільним перевізником, який здійснював транспортну послугу із доставки вантажу на користь ТОВ «ЕПІЦЕНТР К». На підтвердження здійснення позивачем внутрішніх перевезень для власних потреб водій позивача надав товарно-транспортну накладну, а не внутрішню накладну на переміщення всередині підприємства.

Позивач мав можливість звернутися до пункту сервісу тахографів з метою встановлення відповідного тахографа на транспортний засіб, у разі якщо такий автомобіль не був ним обладнаний заводом виробником та отримання протоколу його перевірки та адаптації.

Відповідач наголосив, що накладене оскарженою постановою стягнення є адміністративно-господарською санкцією (адміністративно-господарським штрафом), відповідно така адміністративно-господарська санкція може бути застосована протягом шести місяців з дня виявлення порушення, тому відповідач застосував адміністративно- господарський штраф у межах шестимісячного строку.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, вказавши про їх безпідставність та наполягав на задоволенні позову.

У запереченні на відповідь відповідач звернув увагу на відсутність порушень вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та просив відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 02.10.2024 о 13 год. 35 хв. старшим державним інспектором відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Красняк В.І. на а/д М-30 280 км здійснено перевірку транспортного засобу марки ISIZU NQR 75R, номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , що належить ТОВ «СПЕЦПРОМЕНЕРГО- 1», Черкаська область, Черкаський район, с. Червона Слобода, вул. Чкалова, буд.39, код 35493358. Під час перевірки виявлено порушення: водій здійснював перевезення вантажу для потреб ТзОВ «Спецпроменерго-1» ТТН №Р113 від 01.10.2024 з с. Червона Слобода в м. Хмельницький, т/з повною масою 8,000 т не обладнаний тахографом, на момент перевірки відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, визначений ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» згідно абз. 3, перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону, а саме: протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

За результатами перевірки складено акт №053264 від 02.10.2024 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

На підставі акту перевірки в.о, начальника відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті Олегом Лучином прийнято постанову від 18 лютого 2025 року №136257 про застосування до товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпроменерго-1», , адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 гривень, який передбачений абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Вирішуючи спір по суті суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі - Закон №3353-XII) до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі Закон №2344-III) визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №2344-III основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Статтею 34 Закону №2344-III визначено, що автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів і забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

Пунктом 15 «Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті», затвердженого постановою КМУ від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567) встановлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом, додержання водієм режиму праці та відпочинку, виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно- правових актів.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів», затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року №340, (далі - Положення №340) дане Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Пунктом 6.1 розділу 6 Положення №340 визначено, що Автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Відповідно до пункту 6.3 Положення №340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).

Пунктом 3.3 «Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті», затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 (далі - Інструкція №385) передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв).

Відповідно до п. 3.5 Інструкції №385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III встановлено відповідальність автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що перевізник повинен виконувати вимоги пункту 6.1. Положення №340, а водій зобов`язаний мати при собі протокол перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу з повною масою понад 3,5 тонн.

При цьому, штрафи за невиконання вищевказаних вимог законодавства накладаються виключно на автомобільного перевізника.

Маса транспортного засобу позивача становить більше 3,5 тонн, що підтверджується наданим на момент перевірки свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , тому на нього поширюються вимоги щодо необхідності обладнання транспортного засобу тахографом.

Щодо правомірності застосування штрафу саме до позивача суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 19 квітня 2018 року між ТОВ «СПЕЦПРОМЕНЕРГО-1» (Постачальник) та ТОВ «Епіцентр» (Покупець) укладено договір поставки №39310, відповідно до якого постачальник зобов`язується постачати покупцю товар: металовироби власного виробництва.

Відповідно до умов вказаного вище договору (п.2.1.) поставка Товару здійснюється Постачальником на умовах DDP (Офіційні правила тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс-2010), тобто Постачальник здійснює постачання покупцю товар власним транспортом.

Відвантаження товару на адресу Покупця, а саме: «Піч Балу 380» з опалювальною поверхнею у кількості 2 шт. та «Піч Балу 250» з опалювальною поверхнею, відбулось за видатковою накладною від 01.10.2024 року №113.

Поставка товару відбувалась власним транспортом - вантажним автомобілем ISUZU, NQR-71R, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «СПЕЦПРОМЕНЕРГО-1», під керуванням водія ОСОБА_1 , що підтверджується товарно-транспортною накладною від 01.10.2024 року №Р113..

Водій ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів на підставі наказу ТОВ «СПЕЦПРОМЕНЕРГО-1» від 07.06.2024 №13-К.

З наведеного вбачається, що позивач здійснював перевезення в межах власної господарської діяльності шляхом використання праці водія, тобто здійснював перевезення за власний кошт, отже є автомобільним перевізником в розумінні абз. 18 ч. 1 ст. 1 Закону №2344-III.

Твердження позивача, що на нього не поширюється законодавство про автомобільні перевезення є помилковими, оскільки метою державного регулювання правовідносин у сфері автомобільних перевезень є забезпечення безпеки під час руху автомобільних транспортних засобів дорогами загального користування. Відповідно, позивач під час використання найманої праці повинен забезпечити належні умови контролю часу роботи та відпочинку водія. Дотримання цієї умови та притягнення до відповідальності за її невиконання не є формальною вимогою та безпосередньо створює наслідки для усіх учасників дорожнього руху, тому позивач в обов`язковому порядку повинен забезпечити наявність тахографа на власному транспортному засобі.

У спорі, що розглядається позивач є одночасно вантажовідправником та перевізником, однак це не відміняє його обов`язку щодо використання тахографа у вантажному автомобілі дозволена максимальна маса якого перевищує 3,5 тонни.

Позивач, обґрунтовуючи неправомірність прийняття оскаржуваної постанови, посилається на попередню редакцію абзацу третього частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ наступного змісту: «За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи: за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Однак, вказана норма на час виникнення спірних правовідносин зазнала змін згідно із Законом Закону № 1534-IX від 03.06.2021. Зокрема, словосполучення «за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів», на яке посилається позивач, у законодавстві уже виключено та зазначено: «за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів».

Наведене додатково підтверджує, що згадана норма поширюється на позивача як на автомобільного перевізника, який здійснював перевезення вантажу за власний кошт у спірних правовідносинах.

Отже, наявність контрольної книжки водія в даному випадку не звільняє позивача від відповідальності за вчинене порушення, оскільки обов`язковим в даному випадку є наявність саме тахографа.

Щодо викладеного позивачем твердження про порушення двохмісячного строку притягнення до відповідальності суд зазначає, що відповідно до пункту 25 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Відповідно до статті 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, законами України «Про валюту і валютні операції», «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні послуги» та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на податкові та митні органи. Дія цієї статті не поширюється на адміністративно-господарські санкції, передбачені законами України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» та «Про загальну безпечність нехарчової продукції».

З системного аналізу вказаної норми права встановлено, що дія цієї статті поширюється на адміністративно-господарські санкції, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт».

За своєю суттю накладене оскаржуваною позивачем постановою стягнення є адміністративно-господарською санкцією (адміністративно-господарським штрафом), відповідно така адміністративно-господарська санкція може бути застосована протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Інші, ніж встановлені частиною першою статті 250 Господарського кодексу України, строки застосування адміністративно-господарських санкцій можуть бути встановлені лише законом, проте спеціальним законом такі строки не встановлені, тому граничними строками застосування штрафу є строки, які передбачено ГК України.

При цьому строк, який визначено приписами Порядку № 1567 як підзаконним нормативно-правовим актом, є строком розгляду справи про порушення у сфері законодавства про автомобільний транспорт, а не строком накладення адміністративно-господарського штрафу.

У справі, що розглядається, акт проведення перевірки складено 02.10.2024, а спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу прийнято 18.02.2025, тобто територіальний орган Укртрансбезпеки, фактично порушивши двохмісячний строк розгляду справи, передбачений пунктом 25 Порядку № 1567, проте застосував до позивача адміністративно-господарську санкцію в межах шестимісячного строку, встановленого статтею 250 ГК України.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

В контексті перелічених положень Кодексу адміністративного судочинства України в ході судового розгляду спору відповідач довів належними та допустимими доказами правомірність застосування до позивача штрафу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що використовуючи владні, управлінські функції при вирішенні питання про притягнення до відповідальності позивача, відповідач діяв у відповідності до вимог Закону, а тому суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО