Справа № 320/54023/24
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року м. Київ №320/54023/24

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії судді: головуючого судді Жукової Є.О., суддів Діски А.Б., Кочанової П.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
третя особа:Східний міжрегіональний центр надання безоплатної правничої допомоги
провизнання протиправною та скасування постанови в частині,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (відповідач/ КМУ), в якому просить суд:

- визнати протиправними і нечинними положення абзацу 4 пункту 6 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, згідно яких «Кпд - кількість підготовлених та поданих позовних заяв або заяв у порядку окремого провадження (за умови відкриття провадження), зустрічних позовів або відзивів на позовну заяву (відзив), заперечень проти позову, відповідей на відзив, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (за умови відкриття провадження), відзивів на них, відповідних заперечень»;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України викласти абзац 4 пункту 6 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, у наступній редакції : «Кпд - кількість підготовлених документів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, заяв про внесення відомостей про злочини до ЄРДР, відвід слідчих, дізнавачів і прокурорів, клопотань слідчому судді про тимчасовий доступ до речей і документів або проведення експертизи, поданих позовних заяв (за умови відкриття провадження), апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (у разі представництва у кримінальному провадженні); кількість підготовлених та поданих позовних заяв або заяв у порядку окремого провадження (за умови відкриття провадження), зустрічних позовів або відзивів на позовну заяву (відзив), заперечень проти позову, відповідей на відзив, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (за умови відкриття провадження), відзивів на них, відповідних заперечень (у разі представництва у цивільній або адміністративній справі)».

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2024 справа №320/54023/24 розподілена судді Жуковій Є.О.

Відповідно до частини 1 статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, крім випадку, встановленого частиною четвертою статті 22 цього Кодексу, Національного банку України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 20.11.2024 визначено склад колегії суддів: Жукова Є.О. - головуючий суддя, судді: Діска А.Б., Кочанова П.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 відкрито провадження у справі. Суд ухвалив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження колегією суддів: головуючого судді Жукової Є.О., суддів Діски А.Б., Кочанової П.В., призначити справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні, яке відбудеться 22 січня 2025 року, залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Східний міжрегіональний центр надання безоплатної правничої допомоги (третя особа).

Підготовче судове засідання, призначене на 22 січня 2025 року відкладено на 12 березня 2025 року.

12 березня 2025 року від позивача надійшла заява про змін предмету позову, в якій заявник просить суд:

- визнати протиправним відсутність в абзаці 4 пункту 6 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, переліку документів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, заяв про внесення відомостей про злочини до ЄРДР, відвід слідчих, дізнавачів і прокурорів, клопотань слідчому судді про тимчасовий доступ до речей і документів або проведення експертизи, поданих позовних заяв (за умови відкриття провадження), апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (у разі представництва у кримінальному провадженні);

- зобов`язати Кабінет Міністрів України викласти абзац 4 пункту 6 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, у наступній редакції : «Кпд - кількість підготовлених документів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, заяв про внесення відомостей про злочини до ЄРДР, віжід слідчих, дізнавачів і прокурорів, клопотань слідчому судді про тимчасовий доступ до речей і документів або проведення експертизи, поданих позовних заяв (за умови відкриття провадження), апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (у разі представництва у кримінальному провадженні); кількість підготовлених та поданих позовних заяв або заяв у порядку окремого провадження (за умови відкриття провадження), зустрічних позовів або відзивів на позовну заяву (відзив), заперечень проти позову, відповідей на відзив, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (за умови відкриття провадження), відзивів на них, відповідних заперечень (у разі представництва у цивільній або адміністративній справі)».

У підготовчому судовому засіданні 12 березня 2025 року суд на місці ухвалив прийняти заяву про зміну предмету позову, відкласти підготовче засідання на 16 квітня 2025 року.

У судовому засіданні 16 квітня 2025 року колегія суддів порадившись на місці ухвалила закрити підготовче провадження у справи та перейти до судового розгляду справи по суті. У судовому засіданні учасниками справи заявлені клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що позивач є суб`єктом безоплатної правничої допомоги, проте спірні положення нормативно-правового акту суттєво обмежують право позивача на отримання належної безоплатної правничої допомоги, чим порушуються вимоги Конституції і Законів України.

Позивач зазначає, що розроблена «Методика обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, не визначає документів, для забезпечення реагування адвоката саме у кримінальному провадженні, а містить виключно документи, що стосуються представництва адвокатами інтересів громадян у цивільному та адміністративному судочинстві.

На думку позивача, положення абзацу 4 пункту 6 Методики є протиправними і нечинними, оскільки допущене у Методиці перекручення різних галузей права та визначених ними кола процесуальних документів унеможливлює належне представництво адвокатами інтересів громадян у кримінальному судочинстві. Попри урегулювання представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу у кримінальному провадженні, цивільному та адміністративному судочинстві однією нормою (п.2 ч.2 ст.13 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу») але не можливо скласти спільний перелік робіт та винагород адвокатів відразу по всіх видах робіт через наявну відмінність кримінального процесу та інших галузей права.

Позивач також вказує, що є жертвою кримінального правопорушення та відповідно до доручення Сумського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №000-240 від 05.05.2023 позивачу надається безоплатна правнича допомога у кримінальному провадженні №0001265, внесеному 22.04.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення службовими особами товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коменерго-Суми» кримінального правопорушення визначеного ч.1 ст.364 КК України. У той же час, виконання доручення №000-240 від 05.05.2023 припинено оскільки у визначеному п.6 абз.4 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, за підготовлені на стадії досудового слідства документи, у тому числі: заяви (ст.ст.80, 214 КПК України), клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій (ст.220 КПК України) і скарги (ст.303, 308 КПК України) будь-яка винагорода адвокату відсутня.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Кабінет Міністрів України встановлює розмір, порядок і методику оплати діяльності суб`єктів вторинної правничої допомоги, що свідчить про наявність у відповідача дискреційних повноважень щодо встановлення розміру оплати послуг з надання вторинної безоплатної допомоги. Оскаржувані положення Постанови №465 та вказані у позові обставини не позбавлять ОСОБА_1 в отриманні безоплатної вторинної правничої допомоги, а тому оскаржуваний акт не порушує її права та інтереси.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що, положення спірного нормативно-правового документа (абзац 4 пункту 6 Методики) визначають вичерпний перелік документів за які можлива винагорода адвокату, а саме: позовна заява або заява у порядку окремого провадження, зустрічний позов або відзив на позовну заяву, заперечення проти позову, відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, апеляційна скарга, касаційна скарга, заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, які жодним чином не можуть стосуватися саме стадії досудового розслідування кримінального провадження. У той же час таким пунктом Методики не передбачена винагорода за процесуальні документи: заяви слідчому судді про відвід слідчого (ст.80 КПК України), заяви слідчому судді про внесення відомостей про злочини до ЄРДР (ст.214 КПК України), клопотання слідчому або дізнавачу про проведення слідчих (розшукових) дій (ст.220 КПК України), скарги слідчому судді на бездіяльність слідчого і процесуального керівника (ст.303 КПК України), скарги вищестоячему прокурору на недотримання розумних строків (ст.308 КПК України), тобто за документи адвоката, які покликані на активізацію досудового слідства, поновлення прав жертв злочинів і прийняттю законного рішення по кримінальному провадженню.

Зміни є доцільними через суттєву відмінність кримінального процесу від цивільного та адміністративного права і це не сприяє належному представництву адвокатом громадян у кримінальному провадженні. Ці удосконалення будуть сприяти належному, чіткому та зрозумілому регулюванню діяльності адвокатів при представництві громадян під час досудового слідства у кримінальному провадженні, сприяти поновленню прав потерпілих, у тому числі відшкодування завданих їм злочинами збитків.

Третя особа у наданих пояснення позов не визнає, просить суд відмови у задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав.

Позивач є суб`єктом права на безоплатну вторинну правничу допомогу та отримує її в обсягах визначених Законом. Дане свідчить про відсутність порушеного права позивача на отримання якісної, повної та своєчасної безоплатної вторинної правничої допомоги.

Між адвокатом Верещагіним Дмитром Борисовичем (адвокат, який відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.05.2023 року №000-240 забезпечує надання безоплатної вторинної правничої допомоги позивачу) та Східним МРЦ було укладено договір з адвокатом, який надає безоплатну вторинну правничу допомогу №360 від 04.04.2024 року. Підписуючи Договір, адвокат прийняв умови щодо Порядку та Методики та зобов`язаний надавати безоплатну вторинну правничу допомогу згідно вимог Закону, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Стандартів якості надання безоплатної вторинної правової допомоги та Правил адвокатської етики. До Східного МРЦ не надходили скарги щодо не якісного, не повного чи не своєчасного надання безоплатної вторинної правничої допомоги. А тому вище викладене також свідчить про відсутність порушеного права позивача на отримання якісної, повної та своєчасної безоплатної вторинної правничої допомоги, так як відносини, які регулює Методика випливають із Договору між адвокатом та Східним МРЦ (пункт 1 Методики).

Як вказує третя особа, інформація позивача про те, що безоплатна вторинна правнича допомоги у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0001265 від 22.04.2023 року адвокатом Верещагіним Дмитром Борисовичем відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.05.2023 року №000-240 не надається не відповідає дійсності, так як відповідно до відомостей комплексної інформаційно-аналітичної системи рішення щодо припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги та відповідно припинення дії доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.05.2023 року №000-240 Східним МРЦ не приймалось, дане доручення діє до використання всіх національних засобів правового захисту, а у випадку складання документів процесуального характеру як виду правової допомоги - до моменту передання Клієнту відповідних складених документів. Дія доручення припиняється у випадках, передбачених статтями 23 і 24 Закону.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 затверджено Порядок оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу та Методику обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 511 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 р. № 465 «Питання оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу».

Абзац 4 пункту 6 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511 викладено у наступній редакції: «Кпд - кількість підготовлених та поданих позовних заяв або заяв у порядку окремого провадження (за умови відкриття провадження), зустрічних позовів або відзивів на позовну заяву (відзив), заперечень проти позову, відповідей на відзив, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (за умови відкриття провадження), відзивів на них, відповідних заперечень».

Позивач вбачає протиправним відсутність в абзаці 4 пункту 6 «Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №465 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №511, переліку документів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, заяв про внесення відомостей про злочини до ЄРДР, відвід слідчих, дізнавачів і прокурорів, клопотань слідчому судді про тимчасовий доступ до речей і документів або проведення експертизи, поданих позовних заяв (за умови відкриття провадження), апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (у разі представництва у кримінальному провадженні).

Вказане зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Відповідно до змісту статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

За змістом статті 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» до основних завдань Кабінету Міністрів України належать:

1) забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України;

2) вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості;

3) забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

4) розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм;

5) забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави;

6) забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону;

7) здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

8) організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи;

9) спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 розділу 32 «Загальні вимоги» Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 27 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 02 червня 2011 року №3460-VI Кабінет Міністрів України встановлює розмір та порядок оплати діяльності суб`єктів надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Викладені положення свідчать про наявність у Кабінету Міністрів України дискерційних повноважень щодо встановлення розміру оплати послуг за надання вторинної безоплатної допомоги.

Так, пунктом 5 частини 2 Змін, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 465, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 511, визначено у Методиці обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, затвердженій зазначеною постановою, у пункті 6 абзаци п`ятий і шостий виключити.

Відповідно абзац 4 пункту 6 Методики викладено у редакції: «Кпд - кількість підготовлених та поданих позовних заяв або заяв у порядку окремого провадження (за умови відкриття провадження), зустрічних позовів або відзивів на позовну заяву (відзив), заперечень проти позову, відповідей на відзив, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення Верховним Судом чи за нововиявленими або виключними обставинами (за умови відкриття провадження), відзивів на них, відповідних заперечень».

Зі змісту пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 465» проект постанови Кабінету Міністрів України розроблено Міністерством юстиції України на виконання кроку 499 пункту 8 розділу IV плану пріоритетних дій уряду на 2018 рік, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 березня 2018 року № 244 у зв`язку з необхідністю удосконалення оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, забезпечення належного функціонування системи надання безоплатної правової допомоги, ефективного використання та економії бюджетних коштів.

Згідно з пунктами 1-5 Розділу 33 «Головний розробник, розробник та заінтересовані органи» Регламенту Кабінету Міністрів України головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів.

Розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.

Підготовку проектів актів Кабінету Міністрів з питань забезпечення його діяльності та організації діяльності Секретаріату Кабінету Міністрів за дорученням Прем`єр-міністра здійснює Мін`юст або інше міністерство відповідно до компетенції для подальшого внесення в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів відповідного проекту акта. Головним розробником проектів актів Кабінету Міністрів з питань, пов`язаних із здійсненням Кабінетом Міністрів повноважень суб`єкта управління або загальних зборів суб`єкта господарювання державного сектору економіки, є Мінекономрозвитку, а проектів актів з питань управління державними банками, - Мінфін.

Якщо питання, що потребує врегулювання, належить до компетенції кількох органів виконавчої влади, розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, компетенція якого у відповідній сфері правового регулювання є домінуючою. Інші органи виконавчої влади, що відповідно до компетенції беруть участь у розробленні проекту акта або його погодженні, є заінтересованими органами.

Проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань).

Судом встановлено, що на виконання такого положення, проект постанови №511 погоджено без зауважень з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством соціальної політики; до проекту висловлено зауваження (пропозиції), які враховано Міністерством фінансів України.

З аналізу викладеного вище вбачається, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 511 зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 р. № 465, зокрема, і в оскаржуваний абзац 4 пункту 6 в редакції Постанови КМ № 511 від 20.06.2018, видані відповідно до вимог чинного законодавства України та в межах компетенції Кабінету Міністрів України, тому є законними.

Крім того, підлягає врахуванню також те, що у позові, що розглядається, не ставиться питання про порушення відповідачем процедури прийняття оскаржуваного нормативно-правового акта, вказане і не встановлено судом під час розгляду справи.

Обґрунтування позову фактично зведені до незгоди позивача з викладеною редакцією абзацу 4 пункту 6 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.

Суд акцентує, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 27 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» законодавець наділив Кабінет Міністрів України дискреційними повноваженнями щодо встановлення розміру оплати послуг за надання вторинної безоплатної допомоги.

Так, ЄСПЛ неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» («Pedersen and Baadsgaard v. Denmark», заява № 49017/99); пункти 68-70) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Суд враховує, що визначивши на законодавчому рівні право Кабінету Міністрів України на встановлення розміру оплати послуг за надання вторинної безоплатної допомоги, Уряду надано повноваження щодо визначення найбільш ефективного механізму обчислення розміру винагороди, відшкодування витрат та їх виплати адвокатам, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Правова ж оцінка доцільності визначення/встановлення окремих умов такого порядку/методики не входить до компетенції адміністративного суду, адже, як встановлено судом вище, ці повноваження є дискреційним.

Окремо, суд зазначає, статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень

Відповідно до частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин другої та третьої статті 264 Кодекс адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Отже, керуючись завданнями та основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України, частиною другою статті 2, статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, одним з питань, яке необхідно вирішити у межах розгляду даної справи є наявність або відсутність у позивача права оскаржити положення нормативно-правового акту.

Стаття 5 КАС України декларує право на звернення до суду та способи судового захисту, згідно частини першої якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Отже, з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17 виснував, що обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Отже, з наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

У справі, що розглядається, наявність порушеного права та законного інтересу оскаржуваною постановою Уряду позивач пов`язує із потребою у наданні професійної юридичної допомоги у кримінальному провадженні №0001265, внесеному 22.04.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Суд акцентує, що норми Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу визначають механізм обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу (далі - правнича допомога), на підставі договору з центром з надання безоплатної правничої допомоги (далі - центр) суб`єктам права на таку допомогу, визначеним статтею 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Отже, норми Методики застосовуються до визначеного кола осіб - адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, на підставі договору з центром з надання безоплатної правничої допомоги.

Також, суд критично оцінює посилання позивача на те, що наслідком редакції абзацу 4 пункту 6 Методики для позивача є те, що безоплатна вторинна правнича допомога адвокатом не надається.

Так, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 17 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» Центр з надання безоплатної правничої допомоги укладає договори з адвокатами, включеними до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, для надання такої допомоги.

Відповідно до Порядку і умов укладення договорів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 р. № 8 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 грудня 2012 р. № 1214) договори з адвокатами укладаються з урахуванням принципу незалежності адвокатської діяльності, положень Цивільного кодексу України, Законів України "Про безоплатну правничу допомогу", "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", інших актів законодавства та цих Порядку і умов.

Отже, підписуючи Договір, адвокат приймає умови щодо Порядку та Методики та зобов`язаний надавати безоплатну вторинну правничу допомогу згідно вимог Закону, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Стандартів якості надання безоплатної вторинної правової допомоги та Правил адвокатської етики.

Суд акцентує, що підстави та порядок припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги визначені у статті 23 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» надання безоплатної вторинної правничої допомоги припиняється за рішенням центру з надання безоплатної правничої допомоги у разі, якщо: 1) особою подано неправдиві відомості з метою віднесення її до однієї з категорій осіб, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу; 2) обставини чи підстави, за наявності яких особа була віднесена до однієї з категорій осіб, передбачених частинами першою - третьою статті 14 цього Закону, припинили своє існування; 3) особа користується захистом іншого захисника або залучила іншого представника у справі, за якою їй призначено захисника чи представника відповідно до цього Закону; 4) особа використала всі національні засоби правового захисту у справі; 5) особа відмовилася від отримання безоплатної вторинної правничої допомоги, крім випадків, якщо участь захисника (адвоката) є обов`язковою; 6) особа, якій надається безоплатна вторинна правнича допомога, померла, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, крім випадків щодо реабілітації померлої особи, скасування рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою; 7) особа подала повторне звернення з одного і того самого правового питання, з якого особі надавалася безоплатна правнича допомога, про що стало відомо після прийняття рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги; 8) особа безпідставно не надає документів та доказів, що обґрунтовують вимоги особи щодо захисту її прав; 9) особа безпідставно не виконує обов`язки суб`єктів права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначені пунктами 1, 2, 4, 5 частини другої статті 26-1 цього Закону; 10) кримінальне провадження, в якому особі надається безоплатна вторинна правнича допомога, зупинено.

Як вбачається з матеріалів справи, безоплатна вторинна правнича допомоги у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0001265 від 22.04.2023 року надається позивачу адвокатом Верещагіним Дмитром Борисовичем відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.05.2023 року №000-240.

Дане доручення діє до використання всіх національних засобів правового захисту, а у випадку складання документів процесуального характеру як виду правової допомоги - до моменту передання Клієнту відповідних складених документів.

Натомість, на момент розгляду даної справи, матеріали справи не містять рішення центру з надання безоплатної правничої допомоги про припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги позивачу.

При цьому, з пояснень третьої особи вбачається, що рішення щодо припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги та відповідно припинення дії доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.05.2023 року №000-240 Східним МРЦ не приймалось, дане доручення діє до використання всіх національних засобів правового захисту, а у випадку складання документів процесуального характеру як виду правової допомоги - до моменту передання Клієнту відповідних складених документів.

Натомість доводи позивача фактично базуються на посиланнях щодо бездіяльності адвоката щодо складання певних видів документів/заяв з підстав відсутності передбаченої винагороди такому адвокату.

Підсумовуючи викладене, вбачається, що безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного акту, оскільки позивач не входить до визначеного кола осіб, до яких застосовується спірна Методика, вказаний акт не спричиняє суттєвого негативного впливу саме на позивача.

Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зазначене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки сама по собі суб`єктивна незгода позивача з оскаржуваним нормативно-правовим актом жодним чином не свідчить про те, що вказаний акт порушує матеріально-правові інтереси позивача.

Беручи до уваги викладене, суд констатує, що в ході розгляду справи не підтверджено належними та достатніми доказами як наявність підстав для формування висновку суду про невідповідність оспорюваних позивачем положень Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу нормативно-правових актам вищої юридичної сили, так і не доведено та не обґрунтовано порушення прав позивача, що спричинені прийняттям спірної Методики.

Відповідно до положень частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення даного спору по суті.

З огляду на відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат у відповідності до положень ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255, 264 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Жукова Є.О.

Судді Діска А.Б.

Кочанова П.В.