Справа № 480/5144/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 р. Справа № 480/5144/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.02.2025, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 27.02.25 по справі № 480/5144/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним, незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою і просив суд визнати протиправним, незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) полковника ОСОБА_2 від 07 квітня 2024 року №130 "Про результати службового розслідування по факту невиконання наказу командира солдатом ОСОБА_3 ", у частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 07.04.2024 командиром ВЧ НОМЕР_1 протиправно прийнято спірний наказ, при притягнення до дисциплінарної відповідальності. вважає, що порушено порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, службове розслідування проведено неповно, необ`єктивно, однобічно, з обвинувальним ухилом, без належного врахування всіх обставин та фактів, з грубим порушенням вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608, а саме: про призначення службового розслідування позивач не був повідомлений, з наказом про призначення службового розслідування не був ознайомлений, внаслідок чого був позбавлений можливості реалізувати права, передбачені п.1, 3 розділу ІV Порядку №608 (далі - Порядок №608). Окремо зазначає, що матеріали службового розслідування з приводу невиконання позивачем оскаржуваного наказу не містять ніяких доказів.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним, незаконним та скасування наказу № 130 від 07.04.2024 в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції, а саме: Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходить військову службу. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 12 від 12.01.2024 призначений на посаду офіцера відділення розвідки штабу , проходив службу у м. Суми. (а.с.17)

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.04.2024 №125 призначено службове розслідування за фактом неприбуття до нового місця дислокації кухаря їдальні взводу забезпечення медичної роти солдата ОСОБА_3 (а.с.26).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 07.04.2024 №130 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану за невиконання наказу командира №87 від 21.03.2024 про переміщення особового складу військової частини з АДРЕСА_1 , порушення вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128. 21 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 № 548-ХІV та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України від 24.03.1999 № 551-XIV, що проявились у невиконанні наказу командира частини та приховуванні факту невиконання наказу командира та невиконання службових обов`язків кухарем їдальні взводу забезпечення медичної роти солдатом ОСОБА_3 (а.с. 34-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу"№ 2232-XII від 25.03.1992 (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) (в подальшому - Закон № 2232).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Частиною 3 статті 1 Закону № 2232-XII визначено, що військовий обов`язок включає прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Згідно із ч. 4 ст. 2 Закону № 2232, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 14 Закону № 2232, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551-XIV від 24.03.1999, затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (в подальшому - Дисциплінарний статут).

Статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту визначено, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Згідно із ст. 3 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.

Відповідно до ст 4 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна, зокрема, зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Статтею 45 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту).

Процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена ст. ст. 84 - 88 Дисциплінарного статуту та нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 608 від 21.11.2017 (в подальшому - Порядок № 608).

Згідно із ст. 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відповідно до ст. 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (в подальшому - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (в подальшому - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначає Порядок № 608.

Відповідно до п. 2 розд. І Порядку № 608, службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Згідно із п. 1 розд. ІІІ Порядку № 608, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.

Відповідно до п. 3 розд. ІІІ Порядку № 608, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування (п. 8 розд. ІІІ Порядку № 608).

Відповідно до п. 2 розд. IV Порядку № 608, особи, які проводять службове розслідування, зокрема, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.

Згідно із п. 3 розд. IV Порядку № 608, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Судовим розглядом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 125 від 04.04.2024 "Про призначення службового розслідування", призначено службове розслідування на підставі рапорту ТВП командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 майора медичної служби ОСОБА_4 про неприбуття до нового місця дислокації в ході переміщення особового складу військової частини з АДРЕСА_1 в порушення наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2024 №87 кухара їдальні взводу забезпечення медичної роти солдата ОСОБА_3 .

Проведення службового розслідування доручено ТВО заступника командира бригади - начальника відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_5 .

Так, відповідно до акту службового розслідування при проведенні передислокації особового складу в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 залишився у м. Суми старшим групи, яка забезпечувала охорону та оборону колишнього ОКП бригади. За зверненням позивача командиром медичної роти майором м/с ОСОБА_4 надано розпорядження солдату ОСОБА_6 залишатися за попереднім місцем дислокації у м. Суми та виконувати обов`язки кухаря, забезпечуючи приготування їжі для зазначеної групи під командуванням ОСОБА_1 . Позивач у своїх поясненнях зазначав, що з 22.03.2024 кухар ОСОБА_3 перебувала у м. Суми та організовувала харчування особового складу (а.с.42). ОСОБА_4 у своїх поясненнях також зазначає, що ОСОБА_3 належним чином виконувала обов`язки кухаря, забезпечуючи харчування групи під командуванням позивача. При цьому пояснює, що сам знаходився у м. Буринь та не мав можливості особисто контролювати виконання обов`язків підлеглою (а.с. 39).

Разом з тим, у ході службового розслідуванні підлеглі позивача військовослужбовці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що солдат ОСОБА_3 на ОКП не з`являлась, вони з нею взагалі не знайомі, група харчувалась сухим пайком (а.с. 41, 43). Тобто вона не виконувала обов`язки за попереднім місцем дислокації та не виконала наказ про прибуття до нового місця дислокації.

За висновками акту ОСОБА_1 , будучи як старший групи обізнаним про такі обставини, не доповів про відсутність ОСОБА_3 . Саме у цьому за висновком акту службового розслідування полягає вина позивача, а не у невиконанні наказу про передислокацію ним особисто ( а.с. 27-33).

Натомість, ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надавали інші пояснення у яких підтверджували належне виконання обов`язків ОСОБА_3 , але такі пояснення в матеріалах службового розслідуванні відсутні.

На підтвердження таких пояснень позивач ніяких доказів не надав. Дослідженими судом доказами така обставина не підтверджується.

Також, колегія суддів зазначає, що проведення згаданого вище службового розслідування здійснювалося відносно ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , тому позивач не міг бути необізнаним щодо проведення службового розслідування і про підстави його проведення, оскільки до матеріалів даного розслідування долучено письмові пояснення позивача (а.с. 42).

Крім того, призначення службового розслідування щодо ОСОБА_3 та не призначення такого щодо ОСОБА_1 не є доказом протиправності наказу в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

За твердженням позивача наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності не був доведений належним чином, копія не вручена.

Однак, наведені позивачем порушення порядку ознайомлення з наказом не є підставою для його скасування.

Порушення, допущені при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень є підставою для визнання таких рішень протиправними та скасування лише у випадку суттєвих порушень, наслідком яких стало прийняття незаконного акта, або ж у випадку коли такі порушення мали наслідком суттєве обмеження або порушення прав осіб, яких стосується такий акт. Сам лише факт порушення порядку доведення наказу до позивача не свідчить про його протиправність.

Колегія суддів зазначає, що вибір та застосування різних видів дисциплінарних стягнень до військових відноситься до виключної (дискреційної) компетенції суб`єкта владних повноважень, під час яких враховується тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

Разом з тим, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність встановленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Верховним Судом у постанові від 10.09.2020 у справі №360/4790/19 зроблено правовий висновок, що питання обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, але при цьому необхідно враховувати певні обставини. Суд здійснює правову оцінку рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень за критеріями частини другої статті 2 КАС України, які є межею для дискреційних повноважень останніх. Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися судами насамперед у тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим особою діянням.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та недоведеними.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 по справі № 480/5144/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк