Справа № 420/2071/25
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2071/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання повторно розглянути рапорт та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, вирішив адміністративний позов задовольнити.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому позивач просить:

- визнати протиправною відмову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в задоволенні рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу звільнення з військової служби, на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю, яка потребує постійного догляду;

- зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) повторно розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу звільнення з військової служби через сімейні обставини, та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків суду.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно відмовив йому у розгляді рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю, яка потребує постійного догляду, через ненадання документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеню споріднення або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, оскільки чинним законодавством не визначеного чіткого та достатнього переліку документів, якими може підтверджуватись відсутність чи наявність членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості.

Позивач вважає, що в розглядуваному випадку він наданими документами підтвердив, що окрім нього, інших членів сім`ї, які спільно проживають та могли здійснювати постійний догляд за його матір`ю немає.

(б) Позиція відповідача

12.02.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача звернув увагу, що відносно матері позивача ОСОБА_2 померлий ОСОБА_3 є її чоловіком, а померла ОСОБА_4 - донькою, тобто членами сім`ї першого ступеня спорідненості. Натомість, позивачем не надано жодного документу який підтверджує відсутність у матері позивача членів сім`ї другого ступеня спорідненості, тобто рідних братів, сестер, онуків, тощо, які можуть утримувати і здійснювати постійний догляд. Отже, до рапорту позивачем взагалі не долучено жодних документів щодо членів сім`ї другого ступеня спорідненості, що унеможливило в/ч НОМЕР_1 прийняти позитивне рішення щодо звільнення.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

27.01.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

09.04.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд повернув без розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог.

IV. Обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

07.09.2024 року позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері - ОСОБА_2 із числа осіб з інвалідністю, яка потребує постійного догляду.

До рапорту позивач додав наступні документи: паспорт та РНОКПП ОСОБА_2 ; довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 882349 від 19.01.2024 року; свідоцтво про смерть від 23.08.2022 року батька - ОСОБА_3 ; свідоцтво про смерть від 13.04.2016 року сестри - ОСОБА_5 ; свідоцтво про укладення шлюбу від 11.09.1993 року сестри; свідоцтво про народження від 06.09.1975 року сестри - ОСОБА_6 ; свідоцтво про народження від 06.02.1986 року ОСОБА_1 ; свідоцтво про одруження від 02.11.1974 року батьків ОСОБА_1 ; військовий квиток від 18.05.2023 року; паспорт ОСОБА_1 ; висновок від 28.06.2024 року; рішення ЛКК від 28.06.2024 року; службове посвідчення від 07.07.2023 року; нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 05.11.2024 року, в якій вона підтверджує необхідність здійснення за нею постійного догляду та відсутність інших осіб, які можуть це робити.

Як вказує позивач, для вирішення вказаного правового питання він звернувся за наданням правової допомоги до адвоката.

Згідно запиту адвоката від 02.12.2024 року останній просив відповідача надати відповідь щодо результатів розгляду рапорту позивача про звільнення з лав ДПСУ ОСОБА_1 .

Відповідно до листа від 12.12.2024 року відповідач повідомив адвоката, що до рапорту позивачем не додано документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення ОСОБА_2 або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно запиту адвоката від 14.12.2024 року останній просив повідомити відповідача, який саме документ необхідно надати ОСОБА_1 , який повинен підтвердити відсутність інших членів сім`ї, а також якою нормою закону передбачений документ, який повинен підтвердити відсутність інших членів сім`ї, з метою звільнення з лав ДПСУ.

Відповідно до листа від 02.01.2025 року відповідач повідомив адвоката, що всупереч ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до рапорту позивачем не додано документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення ОСОБА_2 або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а саме: щодо членів сім`ї першого ступеня споріднення - її батьків, її дітей (документ, який підтверджує кількість дітей), у тому числі усиновлених; членів сім`ї другого ступеня споріднення - її рідних братів та сестер, її баби та діда з боку матері і з боку батька, онуків.

Вважаючи протиправною відмову відповідача в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який на підставі Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжувався та станом на час розгляду справи триває.

Згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції що діяла станом на час звернення позивача до відповідача з рапортом) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: зокрема необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження від 06.02.1986 року ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААГ № 882349 від 15.01.2024 року є особою з інвалідністю І групи Б та потребує постійного стороннього догляду.

Згідно рішення ЛКК протокол № 122 від 28.06.2024 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області встановлено, що ОСОБА_2 потребує надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі.

Відповідно до висновку Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма первинної облікової документації № 080-4/о) від 28.06.2024 року ОСОБА_2 рекомендовано соціальну послугу догляду на непрофесійній основі. Вказано, що висновок дійсний до 28.06.2025 року, та він надається для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

З матеріалів справи вбачається, що батько ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Як вказує позивач, його рідна сестра - ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13.04.2016 року.

Згідно заяви від 05.11.2024 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Корчевською Т.І., ОСОБА_2 повідомила про необхідність постійного догляду як особа з інвалідністю першої групи, та що вона має єдиного повнолітнього сина - ОСОБА_1 , який здійснює догляд за нею, а також підтвердила, що відсутні інші особи, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати, та відсутні інші працездатні члени сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд за нею.

Відповідно до п. 279 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009, військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Згідно з п. 288 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

Суд зазначає, що системний аналіз вищевказаних положень свідчить про те, що застосування пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, можливий у разі відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати такий догляд, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

При цьому, як Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», так і «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» не містять визначення осіб першого та другого ступеня споріднення.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків виникає на підставі сукупності певних умов, а саме: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або особами з інвалідністю); потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Стаття 203 Сімейного кодексу України встановлює обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, а саме дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю.

Згідно вимог ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. З дітей, які ухиляються від виконання цих обов`язків, на підставі судового рішення утримуються аліменти у розмірі, передбаченому на аліментні виплати батьків дітям. У випадках, коли батьки похилого віку знаходяться на державному утриманні в будинках-інтернатах, пансіонатах або в інших установах, аліментні виплати на їх догляд сплачуються цим установам.

Визначення поняття «інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення» міститься в підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, згідно якого членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу ІV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.

Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.

Водночас, підпункт 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України містить застереження про те, що таке визначення поняття «інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення» використовуються лише для цілей розділу ІV Податкового кодексу України «Податок на доходи фізичних осіб».

Визначення поняття «сім`я» міститься в пункті 1 частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, згідно якого сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з абзацом другим резолютивної частини рішення Конституційного суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї»), до кола членів сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони належать його (її) дружина (чоловік), їхні діти і батьки. Щодо них ознака (вимога) ведення спільного господарства з суб`єктом права на пільги в оплаті користування житлом і комунальними послугами застосовується лише у передбачених законом випадках.

Житлове законодавство також широко використовує поняття «член сім`ї». Так, відповідно до частини другої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Окрім кодифікованих нормативно-правових актів, законодавець застосовує поняття «член сім`ї» і в інших правових документах, де висловлені різні підходи до його розуміння.

Так, частиною першою статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що члени сім`ї:

а) особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, та діти зазначеного суб`єкта до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання із суб`єктом;

б) будь-які особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

На думку суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Лише якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то підтвердити їх відсутність неможливо.

В спірному випадку до рапорту про звільнення з військової служби позивач додав наявні в нього документи про відсутність інших членів сім`ї матері, які можуть здійснювати за нею догляд, зокрема, свідоцтво про смерть батька та свідоцтво про смерть сестри, а також її нотаріально посвідчену заву про необхідність здійснення за нею постійного догляду та відсутність інших осіб, які можуть це робити.

Суд критично оцінює посилання відповідача про ненадання позивачем документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення ОСОБА_2 , які можуть здійснювати догляд, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, оскільки законодавством такі документи (документи в підтвердження «відсутності») не передбачені, тому така вимога відповідача є неприйнятною.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в даному випадку, саме на відповідача покладався обов`язок довести протилежне, як то наявність у матері позивача інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Верховний Суд неодноразово у своїй практиці наголошував, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Про це, зокрема, йдеться у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 826/7728/17, 16 травня 2019 року у справі № 822/3011/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 822/190/18, від 17 червня 2021 року у справі № 826/2276/18, від 19 березня 2020 року у справі № 826/13693/18.

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень ураховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася та чи була дотримана процедура прийняття оскаржуваного рішення.

Рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що стали підставою для реалізації суб`єктом владних повноважень наданих йому законом повноважень; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується відповідна процедура; є посилання на норми права, якими керувався суб`єкт владних повноважень.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення. Таке рішення повинно бути достатньою мірою обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для таких вкрай негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Суд зазначає, що відмова відповідача в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить належного обґрунтування та відповідних правових підстав для висновку про недотримання позивачем вимог щодо надання документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня, оскільки надання такого роду документів діючим законодавством не передбачено.

Під час розгляду справи відповідач не довів про наявність у позивача інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за його матір`ю.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002).

Отже, відмова відповідача в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не відповідає всім критеріям, які визначені ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема, критерію обґрунтованості, який відображає принцип обґрунтованості рішення або дії суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеної обставини, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Постанова КАС ВС від 18.09.2024 у справі № 560/5818/21).

Практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення «Брумареску проти Румунії» Суд зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява № 28342/95). У пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява № 45701/99).

За наведених умов, відмова відповідача в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є протиправною, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості, своєчасності та розсудливості, прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для її прийняття, та з порушенням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача, а також суспільним інтересам, і цілям, на досягнення яких вона спрямована.

Враховуючи те, що мати позивача є особою з інвалідністю першої групи, потребує постійного догляду, що підтверджується довідкою МСЕК та висновком ЛКК, а докази наявності інших осіб, які повинні її утримувати - відсутні, викладене є достатньою підставою для звільнення з військової служби за підпунктом пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Оскільки відповідач протиправно відмовив позивачу в задоволенні рапорту про його звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та враховуючи те, що позивачем до рапорту додано всі наявні у нього документи, які підтверджують наявність відповідних сімейних обставин або інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача з приводу звільнення з військової служби через сімейні обставини та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, з врахуванням висновків суду.

Таким чином, заявлені позовні вимоги належать до задоволення.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

VI. Судові витрати

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправною відмову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в задоволенні рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 з приводу звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю, яка потребує постійного догляду.

3.Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) повторно розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 з приводу звільнення з військової служби через сімейні обставини та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, з врахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - Військова частина № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя Оксана БОЙКО