Справа № 440/6377/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 р. Справа № 440/6377/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2025, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, повний текст складено 31.01.25 по справі № 440/6377/24

за позовом Керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації

до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області Відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, керівник Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо невиконання вимог чинного законодавства України щодо не приведення до належного стану об`єкта культурної спадщини пам`ятки архітектури національного значення Церкви Різдва (муровану), розташованої по вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області;

зобов`язати Хорольську міську раду Лубенського району Полтавської області привести до належного стану об`єкт культурної спадщини - пам`ятку національного значення Церкву Різдва (муровану) з охоронним номером № 160058, розташовану за адресою: вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області, шляхом здійснення консерваційних робіт;

зобов`язати Хорольську міську раду Лубенського району Полтавської області привести до належного стану об`єкт культурної спадщини - пам`ятку національного значення Церкву Різдва (муровану) з охоронним номером № 160058, розташовану за адресою: вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області, шляхом здійснення реставраційних робіт.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між Департаментом культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації та відділом культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради укладений договір № 53 від 25.01.2024 на пам`ятку архітектури національного значення Церкву Різдва у с. Вергуни. Листом №01- 18/198 від 26.01.2024. Відповідно до Акту технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини № 18 від 11.09.2019 проведено огляд технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини Церкви Різдва Христового (Церква Різдва), що розташована за адресою: 37873, Полтавська область, Хорольський район, с. Вергуни, вул. Вишнева, 9а, за висновками якого стан останньої незадовільний. Вказане підтверджується також Актом технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини № 53 від 20.01.2024. Зазначає, що з моменту набуття права власності на пам`ятку національного значення «Церква Різдва» центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини не зобов`язано власника пам`ятки Хорольську міську раду Лубенського району привести її до належного стану. Вказані обставини беззаперечно підтверджують тривалу (з 2020 року) обізнаність органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, яким станом на сьогодні є Міністерство культури та інформаційної політики України, про порушення пам`ятко охоронного законодавства, неналежність заходів на усунення таких порушень, а також про повну бездіяльність щодо власника пам`ятки - Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відмовлено у задоволенні позову керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що пунктом 12 охоронного договору від 25.01.2024 № 53 на пам`ятку культурної спадщини пам`ятку архітектури національного значення «Церква Різдва» визначено, що з метою збереження пам`ятки та створення належних умов для її використання користувач (власник) зобов`язаний виконати, зокрема такі роботи: ремонтно-реставраційні роботи. Термін виконання невідкладно. Тобто, в договорі, у зв`язку з аварійним станом пам`ятки, чітко визначено термін виконання робіт, а саме невідкладно. Вказує, що обов`язок відповідача утримувати пам`ятку в належному стані та своєчасно проводити ремонті роботи щодо неї виник задовго до укладення охоронного договору, а саме з моменту прийняття культової споруди «Церкви Різдва» у комунальну власність наприкінці 2020. Факт обізнаності про аварійний статус спірної будівлі не заперечувався сторонами, а також встановлено судом під час розгляду справи. Щодо посилання суду на те, що відповідачем проводяться підготовчі роботи для проведення реставраційно-ремонтних робіт, зазначає що ані Хорольська міська рада, ані відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради не надали будь-яких відомостей, що вони зверталися за погодженням до Міністерства провести ремонтно-реставраційні роботи. Отже, висновки суду є припущенням. Також зазначає, що відповідач не надав жодних відомостей про вчинення будь-яких дій, спрямованих на розробку проектно-кошторисної документації, яка необхідна для проведення ремонтно-реставраційних робіт. Хоча згідно з наданими ним пояснень та доданих доказів вбачається, що облікову документацію виготовлено ще у жовтні 2023. Вказує, що в порядку моніторингу публічних закупівель, опублікованих на платформі публічних закупівель «Prozorro» установлено, що ані відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради, ані Хорольська міська рада не розміщували оголошення про закупівлю послуг щодо розробки проектно-кошторисної документації для проведення ремонтно- реставраційних робіт, або про проведення самих ремонтних робіт пам`ятки архітектури національного значення «Церква Різдва». Посилається на те, що виготовлення проєкту землеустрою на земельну ділянку, розташовану під даним об`єктом культурної спадщини, стосується виключно земельних правовідносин. Отже, судом безпідставно зазначено про те, що відповідачем здійснювалася підготовча робота, спрямована на подальше проведення реставрації об`єкта культурної спадщини «Церква Різдва». Зазначає, що судом за результатами розгляду справи, не спростовано твердження прокурора про те, що об`єкт культурної спадщини «Церква Різдва» перебуває у незадовільному технічному стані та потребує проведення невідкладних робіт, зокрема наведено підтверджується Актами технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини за 2019 та 2024 роки. При цьому, в самих Актах зазначено, що відомості про реставраційні та інші роботи, які були проведені на об`єкті (пам`ятці) культурної спадщини (за наявності) відсутні. Будь-яких доказів щодо запланованих заходів з реставрації та консервації, станом на час розгляду справи відповідачем не надано. Відсутність реставраційно-ремонтних робіт щодо цієї пам`ятки з кожним роком погіршує її стан через дію природних чинників, призводить до збільшення як кількості та обсягу робіт, так і їх загальної вартості, а також може спричинити повне руйнування та неможливість відновлення пам`ятки, що змусило прокурора звернутися із вказаним позовом на захисті інтересів держави. Також зазначає, що посилання суду на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.11.2024 у справі № 520/10611/23 є безпідставними, оскільки наведені правовідносини не є релевантними до справи № 440/6377/24. Зокрема, справа № 520/10611/23 стосувалася зобов`язання вчинити дії щодо укладення охоронного договору та приведення до належного стану будівлі шляхом здійснення консерваційних, реставраційних та ремонтних робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у позовній заяві.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.

Відзив на апеляційну скаргу від Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у комунальній власності Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області перебуває культова споруда - Церква Різдва, загальною площею 342.1 кв.м., розташована по вул. Вишнева, буд. 9а, с. Вергуни, Хорольський район, Полтавська область (т. 1 а.с. 52).

Рішенням Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 1078 від 26.07.2019 прийнято до комунальної власності Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області майно, а саме культову споруду - Церкву Різдва, яка знаходиться за адресою: Полтавська область, Хорольський район, с. Вергуни, вул. Вишнева, 9а. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення Церква Різдва площею 342.1 кв.м., зареєстровано за Клепачівською сільською радою Хорольського району Полтавської області 01.08.2019 (реєстраційний номер нерухомого майна 248).

Відповідно до рішень Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 8 від 08.12.2020 «Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Хорольської міської ради» та № 20 від 23.12.2020 «Про внесення змін до рішення 1 сесії міської ради 8 скликання «Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Хорольської міської ради» від 08.12.2020 № 8» визначено, що Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Клепачівської сільської ради Хорольського району (т. 1 а.с. 188-195).

Рішенням Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 2001 від 19.04.2023 «Про прийняття на баланс комунального майна» балансоутримувачем споруди церкви Різдва Христового у селі Вергуни визначено відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради. На вказану культову споруду - Церкву Різдва, розташованої по вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни, 21.03.2018 виготовлено технічний паспорт та надалі у 2019 році складено облікову картку (т. 1 а.с. 197).

Відповідно до листа Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації № 01-20/192 від 26.01.2024 рішенням сорок другої сесії восьмого скликання Хорольської міської ради від 19.04.2023 пам`ятка прийнята у власність Хорольської міської ради з подальшою передачею на баланс відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради (т. 1 а.с. 136-137).

Постановою Ради Міністрів Української РСР № 970 від 24.08.1963 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР» затверджено Список пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, до якого занесено Церкву Різдва, розташовану у с. Вергуни Полтавської області, дата спорудження самітника 1801 рік, охоронний номер пам`ятника 596.

Як зазначено у позові відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів № 247 від 23.04.1982 «Про затвердження переліку пам`яток Історії та культури області, взятих на державний облік і охорону» до такого переліку внесено пам`ятник архітектури Церкву Різдва, розташовану у с. Вергуни. Станом на сьогодні пам`ятка архітектури національного значення Церква Різдва за адресою: с. Вергуни Лубенського району, вул. Вишнева, 9а, не втратила свого статусу та не виключена з об`єктів культурної спадщини.

Між Департаментом культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації та відділом культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради укладений охоронний договір № 53 від 25.01.2024 на пам`ятку архітектури національного значення Церкву Різдва у с. Вергуни (т. 1 а.с. 227-228).

Вказаний охоронний договір погоджено центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини в особі Міністерства культури та інформаційної політики України.

За умовами п. 9 10 охоронного договору № 53 користувач пам`ятки, серед іншого, взяв на себе зобов`язання негайно повідомляти Орган охорони про будь-яке руйнування, пошкодження, аварію чи іншу обставину, що заподіяла шкоду пам`ятці і своєчасно вживати заходи для приведення пам`ятки в належний стан. Своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт пам`ятки (її частини) і роботи з упорядження території пам`ятки. Виконувати реставраційні ремонтні та інші роботи в терміни, передбачені у п. 12 цього договору, а у разі необхідності в терміни, визначені окремим розпорядженням Органу охорони культурної спадщини, Центрального органу охорони культурної спадщини.

Згідно п. 12 охоронного договору № 53 з метою збереження пам`ятки та створення належних умов для її використання користувач (класник) зобов`язаний виконати такі роботи :

1. Ремонтно реставраційні роботи; термін виконання невідкладно; примітки : погодження та дозвіл на проведення робіт отримати в установленому чинним законодавством порядку в Центральному органі охорони культурної спадщини (Міністерство культури та інформаційної політики).

2. Виконання робіт визначається додатковими угодами; примітки : погодження та дозвіл на проведення робіт отримати в установленому чинним законодавством порядку в Центральному органі охорони культурної спадщини (Міністерство культури та інформаційної політики).

3. Проведення постійного моніторингу стану збереження пам`ятки та її території; термін виконання постійно; примітка : згідно з вимогами Наказу Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 (зі змінами від 27.06.2019 № 501).

4. Встановлення охоронної дошки; термін виконання : 2024 рік; примітка : згідно з вимогами наказу Міністерства культури України, Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27.01.2004 № 30/10.

До охоронного договору, як його невід`ємної частини, долучено акт технічного стану об`єкту культурної спадщини з фотофіксацією, складений 20.01.2024 № 53.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до Акту технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини № 18 від 11.09.2019 складеного за участю представника Територіальної громади села Вергуни в особі Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, начальника відділу освіти та культури Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області та генерального директора ПОГ «Інститут культурної спадщини» ВРОКСУ, про те, що вказаного числа вказаними особами проведено огляд технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини Церкви Різдва Христового (Церква Різдва), що розташована за адресою: 37873, Полтавська область, Хорольський район, с. Вергуни, вул. Вишнева, 9а (т. 1 а.с. 117-121).

Внаслідок візуального обстеження пам`ятки встановлено, що загальний стан пам`ятки культурної спадщини незадовільний. Так, загальний стан зовнішніх архітектурно-конструктивних елементів незадовільний, частково втрачено. Загальний стан цоколю незадовільний, тиньк відсутній, штукатурка втрачена. Територія не упоряджена. Стіни цегляні, наявна велика деструкція цегли. Загальний стан та місцями зовнішніх стін незадовільний. Церква увінчана куполом з металевим хрестом. Хрест похилений. На куполі зафіксовано самосійна рослинність (дерева та чагарники), яка кореневою системою руйнує цегляну кладку та конструкції пам`ятки. Ззовні стіни потиньковані та пофарбовані в білий колір. Велика площа втрат тиньку та велика частина втрат зовнішнього оздоблення. Загальний стан внутрішніх архітектурно-конструктивних і декоративних елементів пам`ятки незадовільний. Так, загальний стан дерев`яних перекриттів з обрешіткою незадовільний. В центральній частині підлоги провал розміром 2x3 м. Загальний стан підлоги незадовільний. Загальний стан стовпів та колон незадовільний. Існуючі колони в незадовільному стані, тиньк та пофарбування втрачено, поверхня цегли пошкоджена. Дверні та віконні заповнення втрачено. Сходи відсутні. Монументальний живопис інтер`єру пам`ятки виконано на початку XX ст. в академічній манері, первісно займаючи всю площу стін та склепінь будівлі. Більша частина живопису втрачена. На сьогодні зберігся фрагментарно (близько 10-15%). Розписи церкви це окремі сюжетні сцени з зображенням житія Ісуса Христа та Богородиці, що збереглися, головним чином, в верхній частині барабану куполу, та зображення шанованих православних святих, розміщених на опорних стовпах першого ярусу (майже повністю втрачені). Композиції під купольного простору (16 сюжетів), що розміщено між та під вікнами барабану, розділено вертикальними профільованими пласкими пілястрами, вкритими фарбовим шаром білого кольору. Серед них зображення двонадесятих свят: Хрещення Господнього, Преображення, Стрітення, Вознесіння, Благовіщення Пресвятої Богородиці тощо. Розписи на цій ділянці збереглися тільки в верхній частині (близько 1/3 від загальної площі), нижня - втрачена до кладки. В центрі куполу на тлі яскравого сонця з променями зберігся фрагмент розпису із зображенням Святого Духа у вигляді голуба. У східній частині храму наявні фрагменти композиції «Таємна вечеря» (копія з відомої фрески Леонардо да Вінчі), конха, над віконним прорізом, прикрашена залишками сюжету Розп`яття Ісуса Христа. Дослідженням з`ясовано, що сюжетні сцени були поєднані з орнаментальними композиціями з використанням рослинних елементів. Нижня частина стін по всьому периметру має залишки панелі світло зеленого кольору. Загальний стан монументального живопису інтер`єру незадовільний. Простежуються значні втрати штукатурного та фарбового шару внаслідок порушення зв`язку між основою та кладкою стіни. В результаті потрапляння вологи ззовні та втрати в`язева відбувається процес вимивання пігментів фарбового шару, глибинна деструкція основи та осередки виносу водорозчинних солей з товщі кладки. На поверхні наявна сітка жорстокого кракелюру з підійнятими краями та осередками активного лущення фарби. Конструктивні тріщини в елементах архітектурних конструкцій супроводжуються відшаруваннями тиньку та живопису з загрозою нових осипань. Основною причиною руйнування стінопису - є зміни мікроклімату в інтер`єрі храму. Різкі коливання температури та вологості викликали зміни параметрів будівельних матеріалів та матеріалів живопису. Внаслідок атмосферних опадів та неналежного водовідведення волога через осередки ушкодження поверхні, не захищені віконні отвори та тріщини потрапляє в структурні шари живопису та вглиб кладки, провокуючи розвиток мікроорганізмів та подальшу руйнацію. Поверхня вкрита товстим шаром ущільненого забруднення. Часточки ущільненого поверхневого забруднення діють як абразиви та сприяють виникненню на поверхні фарбового шару численних мікроскопічних подряпин та тріщин, що полегшують проникання пару води та газів в більш глибокі шари живопису. Деякі з твердих часточок ґрунтових солей (хлориди та сульфати), що заносяться вітром, хімічно активні та гігроскопічні, тому здійснюють безпосередній вплив на пігменти фарбового шару, а також є осередками конденсації вологи на поверхні розписів. Крім того, органічні забруднення є додатковим поживним середовищем для мікроорганізмів

Вказане підтверджується також Актом технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини № 53 від 20.01.2024 (т. 1 а.с. 58-69).

За твердженням позивача, наведене свідчить про порушення інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини та може призвести до псування та зміни зовнішнього вигляду пам`ятки, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби та втрати її матеріальної автентичності, відтак послугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена прокурором вимога щодо зобов`язання відповідача привести до належного стану пам`ятку архітектури шляхом здійснення консерваційних, реставраційних та ремонтних робіт не може бути задоволена, оскільки така вимога має загальний характер і не враховує технічних особливостей пам`ятки культурної спадщини (містобудування та архітектури) національного значення та реального стану, в якому перебуває зазначена пам`ятка. Також, суд першої інстанції зазначив, що власник пам`ятки наразі вже має зобов`язання провести ремонтно-реставраційні роботи після отримання в установленому законодавством порядку погоджень та дозволів Міністерства, покладене на нього умовами охоронного договору від 25.01.2024 № 53, а порядок та строки виконання таких робіт визначатимуться додатковими угодами до охоронного договору. Відтак, звернення прокурора з цим позовом не є доцільним з огляду на заявлений предмет спору, який фактично звернений на повторне покладення на відповідача обов`язків, які вже покладені на нього укладеним між позивачем і відповідачем охоронним договором.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Частинами четвертою, п`ятою статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Відповідно до статті 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України від 08.06.2000 № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі Закон України № 1805-III).

Згідно з абзацами 2, 3 преамбули до Закону України № 1805-III об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

У статті 1 Закону України № 1805-III надано визначення таким термінам:

об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України

охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;

предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою;

ремонт - сукупність проектних, вишукувальних і виробничих робіт, спрямованих на покращення технічного стану та підтримання в експлуатаційному стані об`єкта культурної спадщини без зміни властивостей, які є предметом охорони об`єкта культурної спадщини;

реставрація - сукупність науково обґрунтованих заходів щодо укріплення (консервації) фізичного стану, розкриття найбільш характерних ознак, відновлення втрачених або пошкоджених елементів об`єктів культурної спадщини із забезпеченням збереження їхньої автентичності.

Згідно з приписами частини першої статті 3 Закону України № 1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Повноваження центральних органів виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини визначає стаття 5 вищезгаданого Закону, за правилами пунктів 1), 2), 21) та 25) частини другої якої до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини; погодження охоронних договорів на пам`ятки національного значення; здійснення інших повноважень, передбачених законом та покладених на нього актами Президента України.

Відповідно до Положення про Міністерство культури та інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 № 885 Міністерство культури та інформаційної політики України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері охорони культурної спадщини.

Часиною першою статті 17 Закону України № 1805-III встановлено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.

За приписами статті 23 Закону України № 1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України № 1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

На виконання норм саме статті 23 Закону України № 1805-III постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 затверджений Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини.

Пунктом 5 вищевказаного Порядку передбачено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону України № 1805-III юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам`ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов`язані дотримувати вимог органів охорони культурної спадщини.

Пунктом 3 частини 1, частиною 2 статті 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон України № 1697-VII).

Статтею 2 Закону України № 1697-VII визначені функції прокуратури, зокрема - представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Представництво інтересів громадянина або держави в суді прокурором регламентовано статтею 23 Закону України № 1697-VII, за нормами частини першої, абзаців першого, другого частини другої, абзаців першого - третього частини четвертої якої представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Питання участі прокурора в адміністративному процесі врегульоване статтею 53 КАС України.

Частинами 3-5 вказаної статті передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Колегія суддів зазначає, що згідно з висновками Верховного Суду викладених в постанові від 09.10.2023 у справі № 640/4637/21 : ретельно проаналізувавши норми наведених у попередньому розділі цієї постанови статей Конституції України, законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про прокуратуру», Кодексу адміністративного судочинства України та Положення про Міністерство культури та інформаційної політики України, а також взявши до уваги раніше викладені Верховним Судом висновки щодо їх застосування, дійшов висновків про те, що Міністерство культури та інформаційної політики України є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, й у разі невиконання власником або користувачем пам`ятки, уповноваженими ними особами вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, має право на звернення до суду з позовом щодо оскарження їхньої бездіяльності та з вимогами про зобов`язання укласти охоронний договір на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку архітектури національного значення, привести її до належного стану шляхом здійснення консерваційних та реставраційних робіт.

У цій же постанові Верховний Суд виснував, що неподання Мінкультури такого позову за наявності для цього підстав свідчить про не вжиття цим органом належних та дієвих заходів, які б забезпечили реальний захист пам`ятки, змогли зупинити її подальше руйнування та забезпечити відновлення автентичного вигляду об`єкта.

За позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.10.2023 у справі № 640/4637/21 підставою для здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі Мінкультури є порушення інтересів держави щодо збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища та права суспільства на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, гарантованого в Основному законі.

Що ж стосується права на звернення до суду Мінкультури з позовом стосовно захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, то колегія суддів акцентує увагу на приписах частини першої статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

За цими нормами міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Тобто наявність у Мінкультури повноважень на здійснення функцій держави у правовідносинах, пов`язаних з охороною культурної спадщини, а також на захист інтересів держави у цих правовідносинах у судовому порядку підтверджується нормами права та висновками Верховного Суду щодо їх застосування, відступу від яких не здійснювалося.

Крім того, варто відзначити, що охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а тому звернення прокурора до суду у вищевказаній категорії спорів пов`язане із захистом суспільно значимих інтересів щодо гарантування збереження, використання об`єкта культурної спадщини національного значення.

Важливість забезпечення особливої охорони нерухомих об`єктів культурної спадщини та пріоритетності цього завдання для держави України неодноразово підкреслювались у правозастосовчій практиці Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

У цій постанові Великої Палати Верховного Суду (пункти 117 - 130) наводились мотиви про те, що нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно («матеріальну» цінність), а набувають історико-культурну цінність («нематеріальну», ідеологічну цінність).

Така «нематеріальна» цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь.

Тому руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдає шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому (оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його «нематеріальну» історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь).

З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі - з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності.

Важливість для держави України завдання щодо охорони культурної спадщини підкреслюється ратифікованими міжнародними конвенціями.

Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 № 6673-XI, відзначає в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.

Стаття 1 вказаної Конвенції визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, твори архітектури.

Відповідно до статті 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.

Конвенція про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985 ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи» № 165-V від 20.09.2006 визначає, що архітектурна спадщина найяскравіше віддзеркалює багатство та розмаїття культурної спадщини Європи, є безцінним свідком нашого минулого і спільним надбанням всіх європейців.

Частинами 1 та 2 статті 3 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи встановлено, що кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць.

Частина друга статті 4 цієї ж Конвенції визначає, зокрема, що кожна Сторона зобов`язується запобігати спотворенню, руйнуванню або знищенню об`єктів спадщини, що охороняються.

Відповідно частин першої - третьої статті 10 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи кожна Сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка: передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської територій, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт; заохочує програми реставрації та підтримання в належному стані архітектурної спадщини; розглядає збереження та освоєння архітектурної спадщини і освітницьку діяльність, пов`язану з нею, як один з головних напрямів політики в галузі культури, охорони навколишнього середовища і загального планування.

Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства» від 19.09.2013 № 581-VII Україною ратифіковано Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.

Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції щодо:

- ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому;

- найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти «b», «c», «d» статті 1 Конвенції).

Згідно із статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції (пункти «a», «b», «e», «f», «g» цієї статті Конвенції).

Вищенаведені положення актів міжнародного права аналізувались Верховним Судом у постанові від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21, прийнятій у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду.

У цій постанові Верховний Суд підкреслював, що культурна спадщина перебуває під охороною закону, а держава забезпечує збереження об`єктів, що становлять культурну цінність.

Наголошувалось, що збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі у запобіганні їх руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є одним із пріоритетних і головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Отже, охорона нерухомих об`єктів культурної спадщини в Україні є одним з головних завдань держави. Пріоритетність цього завдання закріплена в національному законодавстві на рівні конституційних норм та законів, визначена у міжнародних актах, ратифікованих Україною, які є невід`ємною частиною національного законодавства.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що охорона культурної спадщини становить значний суспільний інтерес, є важливою і пріоритетною сферою діяльності держави в особі органів державної влади, до яких належить й Мінкультури як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері охорони культурної спадщини.

Тому такі інтереси охоплюються поняттям «інтереси держави» й у разі неналежного їх захисту, в тому числі Мінкультури, у прокурора виникають передбачені законом підстави для звернення до суду з позовом щодо захисту цих інтересів у суді в особі вказаного органу.

Такий висновок підтверджується й правозастосовчою практикою Верховного Суду, який у постанові від 09.10.2023 у справі № 640/4637/21, з огляду на доведену в судах попередніх інстанцій бездіяльність Мінкультури щодо належного захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, визнав, що у такому випадку прокурор у повній мірі довів неналежне здійснення відповідачами захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, що надавало йому право на звернення до суду в інтересах держави з цим позовом.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 02.09.2021 у справі № 280/3319/20, від 28.04.2021 у справі № 160/13338/20, від 29.11.2021 у справі № 280/1426/20, від 25.01.2023 у справі № 360/4159/21 та від 17.11.2022 у справі № 640/16767/21.

Як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами «Церква Різдва» за адресою: с. Вергуни Лубенського району, вул. Вишнева, 9а є пам`яткою архітектури національного значення.

Рішенням Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 2001 від 19.04.2023 «Про прийняття на баланс комунального майна» балансоутримувачем споруди церкви Різдва Христового у селі Вергуни визначено відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради.

Між Департаментом культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації та відділом культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради укладений охоронний договір № 53 від 25.01.2024 на пам`ятку архітектури національного значення Церкву Різдва у с. Вергуни (т. 1 а.с. 227-228).

Вказаний охоронний договір погоджено центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини в особі Міністерства культури та інформаційної політики України.

За умовами п. 9 10 охоронного договору № 53 користувач пам`ятки, серед іншого, взяв на себе зобов`язання негайно повідомляти Орган охорони про будь-яке руйнування, пошкодження, аварію чи іншу обставину, що заподіяла шкоду пам`ятці і своєчасно вживати заходів для приведення пам`ятки в належний стан. Своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт пам`ятки (її частини) і роботи з упорядження території пам`ятки. Виконувати реставраційні ремонтні та інші роботи в терміни, передбачені у п. 12 цього договору, а у разі необхідності в терміни, визначені окремим розпорядженням Органу охорони культурної спадщини, Центрального органу охорони культурної спадщини.

Згідно з п. 12 охоронного договору № 53 з метою збереження пам`ятки та створення належних умов для її використання користувач (власник) зобов`язаний виконати такі роботи :

1. Ремонтно реставраційні роботи; термін виконання невідкладно; примітки : погодження та дозвіл на проведення робіт отримати в установленому чинним законодавством порядку в Центральному органі охорони культурної спадщини (Міністерство культури та інформаційної політики).

2. Виконання робіт визначається додатковими угодами; примітки : погодження та дозвіл на проведення робіт отримати в установленому чинним законодавством порядку в Центральному органі охорони культурної спадщини (Міністерство культури та інформаційної політики).

3. Проведення постійного моніторингу стану збереження пам`ятки та її території; термін виконання постійно; примітка : згідно з вимогами Наказу Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 (зі змінами від 27.06.2019 № 501).

4. Встановлення охоронної дошки; термін виконання : 2024 рік; примітка : згідно з вимогами наказу Міністерства культури України, Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27.01.2004 № 30/10.

Встановленими у справі обставинами та наявними у матеріалах справи доказами, дослідженими судами першої та апеляційної інстанції, підтверджується й те, що пам`ятка архітектури національного значення «Церква Різдва» за адресою: с. Вергуни Лубенського району, вул. Вишнева, 9а перебуває у незадовільному технічному стані та потребує проведення робіт з упорядкування прилеглої до пам`ятки території. Пам`ятка потребує проведення комплексних наукових досліджень з подальшим проведенням ремонтно-реставраційних робіт із можливістю збереження автентичних внутрішніх та зовнішніх елементів будівлі.

Також встановлено перебування пам`ятки в частково аварійному стані в результаті не проведення своєчасних ремонтно-реставраційних робіт, зафіксовані значні втрати штукатурного та фарбованого шару, існуючі колони в незадовільному стані, сходи втрачено, опорядження стін втрачено на 70%, декоративні липні елементи на 89%, більша частина живопису втрачена.

Також, судом встановлено, що останні роботи щодо реставрації будівлі пам`ятки виконувались в 1990 (реставрація покрівлі) та 1991-1992 ремонтно реставраційні роботи.

Наявні у справі докази та встановлені судами обставини також засвідчують, що на вказаному вище об`єкті будівельно-монтажні роботи підрядною організацією не виконувалися, а дозвіл на проведення капітального ремонту (реставраційного) будівлі закладу центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, не надавався.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачами не виконано передбачених законом та охоронним договором зобов`язань щодо належного утримання пам`ятки, зокрема не проведено її ремонту та реставраційних робіт відповідно до заходів, визначених у науково - проектній документації на реставрацію та охоронному договорі, у встановлений цим договором строк, а саме : невідкладно та упродовж 2024.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем до суду не надано жодних доказів того, що ним вживалися заходи щодо збереження, реставрації чи відновлення пам`ятки національного значення. Такі висновки суду відповідачем не спростовано.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем проводяться підготовчі роботи для проведення реставраційно-ремонтних робіт, колегія суддів зазначає, що ані Хорольська міська рада, ані Відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Хорольської міської ради не надали до суду будь-яких відомостей, що вони зверталися за погодженням до Міністерства провести ремонтно-реставраційні роботи, як це передбачено п. 12 охоронного договору № 53.

Також відповідач не надав жодних відомостей про вчинення будь-яких дій, спрямованих на розробку проектно-кошторисної документації, яка необхідна для проведення ремонтно-реставраційних робіт.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що прокурор у справі, яка розглядається, довів як наявність у нього права на звернення до суду з цим позовом в особі Мінкультури, так і наявність порушених інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, дотримався визначеного законом порядку звернення до суду, тобто у повній мірі підтвердив підстави для представництва інтересів держави в суді у спірних правовідносинах, належний захист яких уповноваженим на це органом не здійснювався.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.08.2024 у справі № 160/17086/23.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідачів на те, що ними не допускалось протиправної бездіяльності у спірних правовідносинах, адже це спростовується встановленими у справі обставинами та наявними у її матеріалах і дослідженими судом доказами.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 140/14556/23 зазначив, що у разі небезпеки пошкодження, руйнування чи знищення пам`ятки архітектури обов`язок приведення її в належний стан в однаковій мірі покладається як на власника такої пам`ятки, так і на особу, в управлінні якої перебуває такий об`єкт.

До такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на приписи, зокрема, частини першої статті 24 та частини 1 статті 27 Закону України № 1805-III.

Ці норми права встановлюють, що власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

У разі, коли пам`ятці загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок привести пам`ятку до належного стану закон в однаковій мірі покладає як на власника, так і на уповноважений ним орган.

Посилання відповідача на те, що реставрація культової споруди, яка впродовж великого періоду часу є занедбаною та частково зруйнованою, на сьогодні потребує великих капіталовкладень, що в умовах венного стану є ускладненою, колегія суддів вважає необґрунтованими оскільки ці обставини мають суб`єктивний характер і не можуть створювати об`єктивних, непереборних перешкод для невиконання закріплених за ним у законі та охоронному договорі обов`язків щодо належного утримання пам`ятки, її збереження та відновлення, не визначені у законі такими, що звільняють від виконання вказаних обов`язків.

Тому, беручи до уваги встановлені у цій справі обставини та вимоги законодавства, яким регламентовані спірні правовідносини, висновки Верховного Суду щодо їх застосування, колегія суддів приходить до висновку, що саме на Хорольську міську раду Лубенського району Полтавської області, як суб`єкта, який виконує повноваження власника пам`ятки покладені обов`язки щодо належного утримання та збереження такого об`єкта.

Колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідачів щодо цієї пам`ятки з кожним роком погіршує її стан через дію природних чинників, призводить до збільшення як кількості та обсягу робіт, так і їх загальної вартості, а також може спричинити повне руйнування та неможливість відновлення пам`ятки, що наразі перебуває у критичному аварійному стані.

Посилання суду на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.11.2024 у справі № 520/10611/23 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведені правовідносини не є релевантними до даної справи. Зокрема, справа № 520/10611/23 стосувалася зобов`язання вчинити дії щодо укладення охоронного договору та приведення до належного стану будівлі шляхом здійснення консерваційних, реставраційних та ремонтних робіт. У справі № 520/10611/23 охоронний договір вже є укладеним та його п. 12 передбачає обов`язки власника виконати певні роботи у встановлені договором терміни їх виконання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку ефективним способом захисту є зобов`язання Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області привести до належного стану об`єкт культурної спадщини - пам`ятку національного значення з охоронним номером № 596, розташовану за адресою: вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області, шляхом здійснення консерваційних та реставраційних робіт.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.08.2024 у справі № 160/17086/23.

Судом першої інстанції не враховано вищенаведених обставин.

Отже, судом першої інстанції зроблено неправомірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 по справі № 440/6377/24 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо невиконання вимог чинного законодавства України щодо не приведення до належного стану об`єкта культурної спадщини пам`ятки архітектури національного значення Церкви Різдва, розташованої по вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області.

Зобов`язати Хорольську міську раду Лубенського району Полтавської області привести до належного стану об`єкт культурної спадщини - пам`ятку національного значення з охоронним номером № 596, розташовану за адресою: вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області, шляхом здійснення консерваційних робіт.

Зобов`язати Хорольську міську раду Лубенського району Полтавської області привести до належного стану об`єкт культурної спадщини - пам`ятку національного значення з охоронним номером № 596, розташовану за адресою: вул. Вишнева, 9а, с. Вергуни Лубенського району Полтавської області, шляхом здійснення реставраційних робіт .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий