Справа № 580/12199/24
Суддя: Альона КАЛІНОВСЬКА
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року справа № 580/12199/24
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Каліновської А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби №29 від 18.11.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №08-06/501 від 14.05.2013, виданого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є громадянином російської федерації, однак проживав на території України. 14.05.2013 позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну та 25.06.2013 видано посвідку на постійне проживання в Україні із безстроковою дією. 11.05.2018 відповідач прийняв рішення про оформлення позивачу набуття громадянства за територіальним походженням та позивачу видано тимчасове посвідчення належності до громадянства України з умовою виходу з громадянства російської федерації упродовж 2 років. Проте, у зв`язку з неодержанням документу про припинення громадянства російської федерації відповідач 16.11.2020 прийняв рішення про скасування рішення від 11.05.2018 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням. У подальшому, оскаржуваним рішенням відповідач скасував позивачу дозвіл на імміграцію в Україну від №08-06/501 від 14.05.2013 та посвідку на постійне проживання. Підставою рішення відповідач зазначив п. 5-2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. Позивач вважає рішення №29 від 18.11.2024 протиправним, оскільки не зазначені конкретні підстави скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 11.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 витребувано від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби завірену належним чином копію справи про надання дозволу на імміграцію позивачу , а також інші докази, які слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 18.11.2024 №29, відповідно, зупинено провадження у справі до отримання від відповідача витребуваних доказів.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на 10.04.2025 Центрально-південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби не надано до суду витребуваних доказів та не повідомлено причини їх не подання до суду.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 повторно витребувано від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби завірену належним чином копію справи про надання дозволу на імміграцію виданого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також інші докази, які слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 18.11.2024 №29.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду відповідач надав до суду витребувані документи та подав відзив на позов, у якому зазначив, що 14.05.2013 позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну та 25.06.2013 видано посвідку на постійне проживання в Україні із безстроковою дією. 11.05.2018 відповідач прийняв рішення про оформлення позивачу набуття громадянства за територіальним походженням та позивачу видано тимчасове посвідчення належності до громадянства України з умовою виходу з громадянства російської федерації упродовж 2 років. Проте, у зв`язку з неодержанням документу про припинення громадянства російської федерації відповідач 16.11.2020 прийняв рішення про скасування рішення від 11.05.2018 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням. Відповідач вказує, що відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про громадянство України» якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. При цьому, Закон України «Про імміграцію» не розповсюджується на громадян України. Таким чином, зазначає відповідач, після 11.05.2018 (дати набуття позивачем громадянства України), у відповідача були наявні підстави для скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, оскільки після набуття останньою громадянства на неї, як на громадянку України, не поширюється дія Закону України «Про імміграцію». У разі скасування дозволу на імміграцію посвідка на постійне проживання також підлягає скасуванню.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 поновлено провадження у справі.

Дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивач є громадянином російської федерації, однак проживав на території України.

14.05.2013 позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну та 25.06.2013 видано посвідку на постійне проживання в Україні із безстроковою дією.

11.05.2018 відповідач прийняв рішення про оформлення позивачу набуття громадянства за територіальним походженням та позивачу видано тимчасове посвідчення належності до громадянства України з умовою виходу з громадянства російської федерації упродовж 2 років, однак, у зв`язку з неодержанням документу про припинення громадянства російської федерації відповідач 16.11.2020 прийняв рішення про скасування рішення від 11.05.2018 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням.

На підставі висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання гр. російської федерації ОСОБА_1 , затвердженого 18.11.2024 начальником Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби А.Кочергою, відповідачем прийнято оскаржуване рішення №29 від 18.11.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №08-06/501 від 14.05.2013, виданого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи рішення відповідача від 18.11.2024 №29 про скасування дозволу на імміграцію в Україну протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд враховує, відповідно до Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-ІІІ (далі - Закон №2235) визначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 статті 1 Закону №2235 іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі - Закон №2491) визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно із ст. 3 Закону № 2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Статтею 12 Закону №2491 (у редакції станом на час винесення оскаржуваного рішення) визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 2) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 3) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 4) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 5) іммігрант звернувся із заявою про відкликання дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України не дозволяється); 6) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання; 7) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України; 8) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту; 9) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї; 10) в інших випадках, передбачених законами України. У разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок № 1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 (далі - Порядок №321), передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що дозвіл на імміграцію може бути виданий лише особам, які не є громадянами України. Закон №2491 встановлює перелік підстав, з яких може бути скасований дозвіл на імміграцію, який не є вичерпним. Такий дозвіл може скасований як з підстав, передбачених Законом №2491, так і в інших випадках, передбачених законами України.

Суд звертає увагу, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідач зазначив п. 5-2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» , однак станом на 18.11.2024 норма ч. 1 ст. 12 вищезазначеного закону не містить саме п. 5-2.

Як встановив суд із матеріалів справи, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну, та як наслідок і скасування посвідки на постійне проживання - стала та обставина, що 11.05.2018 ОСОБА_1 набув громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Однак, суд врахував, що у зв`язку з неодержанням ОСОБА_1 документу про припинення громадянства російської федерації відповідач 16.11.2020 прийняв рішення про скасування рішення від 11.05.2018 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням.

Таким чином, суд встановив, що на момент прийняття спірного у цій справі рішення позивач вже мав статус «іммігранта», а не громадянина України, оскільки рішення про набуття громадянства скасовано ще за чотири роки до прийняття оскаржуваного рішення, тому у відповідача не було підстав для скасування виданого позивачу 14.05.2013 дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме набуття позивачем громадянства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що порушене право на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень може призвести до негативних наслідків для позивача, а саме до видворення в порядку передбаченому Законом.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, позивач проживає на території України протягом тривалого часу (з 2013 року).

Відповідачем не надано суду вироку суду або будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

З огляду на наведене, суд вважає, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то судові витрати зі сплати судового збору, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Інших доказів понесених судових витрат, станом на час прийняття рішення, матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст.2-14, 138-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 18.11.2024 №29 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №08-06/501 від 14.05.2013, виданого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (25015, м. Кропивницький, вул. Замоцького Ігоря, буд. 25-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Альона КАЛІНОВСЬКА