Справа № 160/25045/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2025 року м. Дніпросправа № 160/25045/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року в адміністративній справі №160/25045/24 (головуючий суддя першої інстанції - Горбалінський В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

Позивач 17.09.2024 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, ГУ ПФУ в м.Києві, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ у Дніпропетровській області №42 від 10.07.2024 року про часткову відмову йому в перерахунку щомісячного грошового утримання;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Дніпропетровській області зарахувати до його стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці період проходження строкової військової служби з 05.05.1979 року до 14.02.1980 року та з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за три місяці - участь у бойових діях у воєнний час, половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки;

- зобов`язати ГУ ПФУ Дніпропетровській області провести перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27.12.2023 року в розмірі 90% суддівської винагороди, зазначеної в довідці Голови Верховного Суду №150/0/21-20 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ в м.Києві №442 від 10.05.2024 року про його щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в частині встановлення загального проценту розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 54% від заробітку;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м.Києві виплатити різницю між виплаченим щомісячним довічним грошовим утриманням судді у відставці в розмірі 54% суддівської винагороди та перерахованим у розмірі 90% суддівської винагороди за весь період з 27.12.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці на підставі пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, його розмір має обчислюватися, виходячи із розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у відсотках, право на які особа набула на момент виходу у відставку, і їх розмір не може бути зменшений наступними змінами в законодавстві. Позивач наголосив, що застосування відсоткового показника, передбаченого частиною 3 статті 142 Закону №1402-VIII, до перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправним, оскільки стосується призначення нового щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а не перерахунку раніше призначеного, так і з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України. Вказує, що при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці змінною величиною є лише розмір довічного грошового утримання, натомість відсоткове значення розміру довічного грошового утримання, яке обчислювалося при його призначенні, є незмінним. Також позивач зазначає, що пенсійним органом протиправно не зараховано позивачу до спеціального стажу період проходження строкової військової служби з 05.05.1979 року до 14.02.1980 року та з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за три місяці та не зараховано половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №42 від 10.07.2024 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді період проходження військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року, половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г.Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, у розмірі 11 місяців 03 дні на посаді державної служби.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді період проходження військової служби з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року в пільговому обчисленні один місяць служби за три.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ГУ ПФУ в м.Києві подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у спірних правовідносинах дії ГУ ПФУ в м.Києві є правомірними та такими, що відповідають чинному законодавству. Апелянт зазначає, що заява про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання приймається органом, що призначає щомісячне довічне грошове утримання, за наявності в судді всіх необхідних документів та оформляється відповідно до вимог розділу III цього Порядку. Скаржник вказує, що на звернення позивача від 14.02.2024 року, пенсійним органом надано роз`яснення та повідомлено про порядок та умови для звернення із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Зазначає, що в електронній базі ГУ ПФУ в м.Києві відсутня реєстрація заяви позивача щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, разом з тим рішенням ГУ ПФУ в м.Києві від 10.05.2024 року здійснено перерахунок пенсії судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Рішенням ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 10.07.2024 року №42 частково відмовлено у перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з тим, що неможливо зарахувати до стажу роботи період проходження строкової військової служби, у тому числі участь у бойових діях в період проходження строкової військової служби у розрахунку один місяць служби за три місяці, та половину періоду навчання в юридичному ВУЗі, оскільки перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці проводиться відповідно до частини 4 статті 142 Закону №1402 у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Апелянт вказує, що стаж судді рахується з дня обрання на посаду судді вперше, а тому відсутні підстави для врахування інших періодів роботи, окрім роботи суддею, що дають право подати судді заяву про відставку, при обчисленні збільшення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, оскільки інших перерахунків Законом №1402 не передбачено.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві та отримує щомісячне довічне грошове утримання у відсотковому розмірі суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII в розмірі 54% суддівської винагороди, обчисленої виходячи з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 27.12.2023 року в сумі 315300,80 грн., зазначеного в довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №675/0/2-24 від 12.02.2024 року, виданої Верховним Судом (а.с.18, 21, 25, 40).

02.07.2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві із заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, у тому числі участь у бойових діях в період проходження строкової військової служби у розрахунку один місяць служби за три місяці, та половину періоду навчання в юридичному ВУЗі.

10.07.2024 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області розглянуло за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 від 02.07.2024 року та рішенням за №42 відмовило в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Вказане рішення обґрунтоване тим, що відсутні підстави для зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, у тому числі участь у бойових діях в період проходження строкової військової служби у розрахунку один місяць служби за три місяці, та половину періоду навчання в юридичному ВУЗі, оскільки перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці проводиться відповідно до ч.4 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, при цьому інших перерахунків означеним законом не передбачено. (а.с.19)

Згідно розрахунку стажу позивача встановлено, що позивачу зараховано до стажу роботи на посаді судді наступні періоди роботи:

- з 03.08.1987 року по 31.08.1987 року;

- з 23.11.1988 року по 27.03.1989 року;

- з 29.03.1989 року по 31.12.1992 року;

- з 04.01.1993 року по 31.12.2003 року;

- з 01.01.2004 року по 09.06.2008 року;

- з 10.06.2008 року по 24.12.2010 року (а.с.17).

Разом з тим, до стажу роботи на посаді судді не зараховано період навчання в юридичному вузі з 01.09.1981 року по 25.06.1986 року, період державної служби (посади, передбачені ст.25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII) з 01.09.1987 року по 22.11.1988 року та період проходження військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року.

Позивач, не погодившись із такими рішенням та діями пенсійного органу, оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання, а також виходячи із принципу єдності статусу суддів, а тому відсутні правові підстави для обрахунку (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання виходячи із розміру суддівської винагороди діючого судді та розміру її відсоткового значення одночасно за складовими, які передбачені різними законами. Відтак, у відповідача відсутні підстави для здійснення позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Щодо зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку, що період проходження позивачем військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, оскільки абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

З цих же підстав суд першої інстанції визнав, що період проходження позивачем військової служби в період з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року підлягає зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді в пільговому обчисленні один місяць служби за три, оскільки вказаний період належним чином підтверджено.

Щодо врахування позивачу до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року, суд першої інстанції, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року, дійшов висновку, що половина періоду навчання позивача на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи на посаді судді.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи на посаді судді саме у розмірі 11 місяців 03 дні на посаді державної служби.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України.

Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIIIсуддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Приписами ч.1, 2 ст.142 Закону №1402-VІІІ визначено, що суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.3, 4, 5 ст.142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Згідно з пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI).

Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року №2-р/2020визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.

Конституційний Суд України у рішенні від 18.02.2020 року у справі №2-р/2020 вказав, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Колегія суддів акцентує уваги на тому, що Конституційний Суд України визнав неконституційним пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII в повному обсязі, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону №2453-VI.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, на час виникнення спірних відносин у даній справі, право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, його розмір, а також його перерахунок врегульовано положеннями ст.142 Закону №1402-VIII, частиною 4 якої передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до частини 3 статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Оскільки чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання, а також виходячи із принципу єдності статусу суддів, правові підстави для обрахунку (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання виходячи із розміру суддівської винагороди діючого судді та розміру її відсоткового значення одночасно за складовими, які передбачені різними законами відсутні, а тому для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами ч.4 ст.142 Закону №1402-VIII у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року, а також період проходження позивачем військової служби в період з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року в пільговому обчисленні один місяць служби за три.

Щодо врахування позивачу до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року, а також період роботи в розмірі 11 місяців 03 днів, з 5 років, необхідних для призначення на посаду судді.

Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться лише до незгоди з позицією позивача з посиланням на положення Закону №1402, без зазначення конкретних та об`єктивних доводів, які б спростовували позицію, викладену в позовній заяві та рішенні суду першої інстанції.

Правомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області №42 від 10.07.2024 року про часткову відмову у перерахунку пенсії скаржником також не доведено, а тому, як правильно вказав суд першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню, як протиправне.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду не перевіряється.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційних скаргах є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року в адміністративній справі №160/25045/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року в адміністративній справі №160/25045/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко