Справа № 200/701/25
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року Справа№200/701/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить (з урахуванням уточнень):

визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби;

стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме за період з 25.01.2021 по 25.07.2021 у сумі 179 430,32 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідач не здійснив остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби та не виплатив належні позивачу грошові кошти (грошове забезпечення військовослужбовця) у повному обсязі. Відповідач сплатив належні до виплати позивачу суми лише 29.01.2025, на виконання рішення суду від 18.07.2024 у справі № 200/4549/24, тобто із затримкою.

Відтак, вказане є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України, ч. 4 якої визначено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суму відшкодування позивач визначив виходячи з середньоденного грошового забезпечення обчисленого з грошового забезпечення за грудень 2020 року та січень 2021 року.

Також позивач зауважив, що відшкодування має бути нараховано та виплачене із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

У наданому відповідачем відзиві на позов (з урахуванням уточнень) зазначено про відсутність підстав для виплати позивачу спірного відшкодування, оскільки, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 викладено такі правові висновки щодо застосування норм права: "застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення № 1153/2008".

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України у редакції, чинній на дату звернення позивача з позовом до суду.

Крім цього, виходячи зі ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" та ст. 3 КЗпП України, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Дана правова позиція у повній мірі консолідується з листом Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства Соціальної Політики України від 24.07.2013 № 774/13/84-13.

Таким чином, вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в порядку ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та безпідставними, а отже не підлягають задоволенню.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2025 відкрито провадження у справі, її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_1 , проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що є відповідачем у справі.

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2021 № 26 позивача, звільненого наказом від 10.12.2020 № 190 відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), виключено з 25.01.2021 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2024 у справі № 200/4549/24, яке набрало законної сили 28.11.2024 :

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 в період з 29.01.2020 по 25.01.2021 включно грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 включно, визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 01.01.2021 по 25.01.2021 включно, визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач виконав вищезазначене рішення суду 29.01.2025, сплативши на банківський рахунок позивача кошти у сумі 46 504,07 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 28.01.2025 № 376 (виконано казначейством 29.01.2015), копія якої наявна в матеріалах справи.

У наданих суду 08.05.2025 письмових пояснення відповідач зазначив, що відрахувань податків з суми 46 504,07 грн на виконання рішення суду не здійснювалось.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон України Про військовий обов`язок та військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (надалі - Закон № 2232-XII).

У відповідності до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статей 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законам.

Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи статей 116 та 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України у редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005, що діяли на час виникнення спірних відносин та по 18.07.2022 включно, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116).

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116).

В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117).

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117).

19.07.2022 набрав чинності Закон України № 2352-IX від 01.07.2022, яким, в тому числі, змінено редакції статей ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Так, згідно ст. 116 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

У постанові від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, врегульованих КЗпП України у цій справі, є дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Втім, період присудження середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV, яка передбачає обмеження компенсаційної виплати у вигляді середнього заробітку шістьма місяцями.

З огляду на викладене, спірний період присудження середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, а саме до 19.07.2022, і після цього.

Період з дати звільнення та по 18.07.2022 включно (до набрання 19.07.2022 чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До 19.07.2022 редакція ст. 117 КЗпП України визначала можливість у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, застосування принципу співмірності і зменшення такої виплати.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що враховуючий компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, при цьому, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Визначивши критерії, за яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, палата виходила з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду враховувала, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Втім, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

Таким чином, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, чинній по 18.07.2022 включно та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX (з 19.07.2022), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період по 18.07.2022 включно, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції Закону № 3248-IV, що діяла по 18.07.2022 включно); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції - Закону № 2352-IX).

Відтак, у межах цієї справи, що розглядається (№ 200/701/25) належить враховувати:

- норми статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла по 18.07.2022 включно із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла по 18.07.2022 включно (а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат);

- а також приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 та по дату проведення фактичного розрахунку (у межах шести місяців), проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, оскільки розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 18.04.2024 у справі № 380/4205/23, від 14.03.2025 у справі № 380/3437/24, Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.

Відтак, помилковими є твердження позивача про можливість застосування ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, а саме положень щодо обмеження шістьма місяцями передбаченого цією нормою періоду прострочення розрахунку, за який працівникові може бути присуджена виплати компенсації.

Так, у справі № 200/4549/24 судом вирішено на користь ОСОБА_1 спір про необхідність перерахунку та виплати йому відповідачем в період з 29.01.2020 по 25.01.2021 грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня відповідного календарного року на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Рішення суду набрало законної сили 28.11.2024.

Відповідач виконав вищезазначене рішення суду 29.01.2025, сплативши на банківський рахунок позивача кошти у сумі 46 504,07 грн відповідно до платіжного доручення від 28.01.2025 № 376 (виконано казначейством 29.01.2025).

Отримання вказаного платежу позивач визнає проведенням відповідачем із ним остаточного розрахунку при звільненні.

Позивач зазначає у позові про отримання ним 46 454,07 грн (а не 46 504,07 грн), про що він надав суду скрін з банківського додатку, проте вказаний доказ суд не бере до уваги як належний та допустимий, оскільки він не є бухгалтерським чи фінансовим документом та документом..

У наданих суду 08.05.2025 письмових пояснення відповідач зазначив, що жодних податків з суми 46 504,07 грн для виконання рішення суду не здійснювалось.

Відтак, суд виходить із отримання 29.01.2025 позивачем від відповідача 46 504,07 грн в рахунок проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Позивача виключено зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення 25.01.2021, усі виплати, зокрема, відповідно до наказу від 25.01.2021 № 26, згідно з рішенням суду у справі № 200/4549/24, йому нараховувались по 25.01.2021, відтак, період прострочення розрахунку при звільненні розпочинає свій перебіг з наступного дня, 26.01.2021. У період затримки розрахунку з 26.01.2021 по 18.07.2022 (19.07.2022 набрав чинності Закон № 2352-IX) минуло 539 днів.

При цьому, з 19.07.2022 редакція ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX обмежила шістьма місяцями період, за який присуджується компенсація за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Оскільки період нарахування позивачу компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні почав свій перебіг з 26.01.2021 та перевищив 6 місяців, із врахуванням запровадженого ст. 117 КЗпП України обмеження періоду компенсації суд вважає, що підстави для нарахування позивачу компенсаці за період після 19.07.2022 по дату проведення остаточного розрахунку (29.01.2025) при звільненні, відсутні.

При вирішенні питання щодо розміру компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.01.2021 по 19.07.2022 суд виходить з викладеного нижче.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок № 260, пунктом 7 розділу І якого, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що нарахування середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Позивача звільнено зі служби 25.01.2021, відтак, 2 календарними місяцями служби, що передують звільненню, є листопад-грудень 2020 року, у зв`язку з чим суд не бере до уваги доводи позивача про використання при обчисленні його середнього заробітку грудня 2020 року та січня 2021 року, що призвело, як наслідок, до помилкового визначенням позивачем у позові свого середньоденного грошового забезпечення.

Згідно з відомостями про сплачене позивачу відповідачем грошове забезпечення у листопаді 2020 року йому виплачено 19 695,17 грн, у грудні 2020 року 29 358,07 грн.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за ці місяці становить (19 695,17 грн+29 358,07 грн)/61 день=804,15 грн.

Період прострочення розрахунку з 26.01.2021 по 18.07.2022 становить 539 днів, що при помноженні на 804,15 грн складає 433 436,85 грн.

Водночас, компенсація за прострочення розрахунку при звільненні за період з 26.01.2021 по 18.07.2022 має здійснюватися, як вказано судом вище, із дотриманням принципів розумності та співмірності.

Так, позивача виключено зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення 25.01.2021, проте, до суду із позовом у справі № 200/4549/24 щодо непроведення остаточного розрахунку із ним при звільненні він звернувся тільки 05.07.2024, тобто, більше ніж через 3 роки після звільнення, що, як наслідок, суттєво збільшило період непроведення остаточного розрахунку при звільненні із позивачем, та необґрунтовано збільшило розмір відповідної компенсації за такий період. При цьому, в рішенні суду у справі № 200/4549/24 вирішувалось питання неправильного обчислення грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 по 25.01.2021 (близько року), що призвело до неповного розрахунку із позивачем при його звільненні 25.01.2021.

На виконання рішення суду у справі № 200/4549/24 позивачу відповідачем сплачено 46 504,07 грн.

При цьому, у січні 2021 року, при звільненні позивача, позивачу виплачено 163 458,67 грн, тобто частка неотриманого заробітку є значено меншою за виплачену при звільненні позивачу відповідачем суму 25.01.2021 та меншою за підсумкову суму цих виплат. Відтак, 433 436,85 грн є очевидно неспівмірною сумою із часткою недоотриманого грошового забезпечення, що становила 46 504,07 грн.

Враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки та те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду, дії сторін у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає справедливим та розумним в якості компенсації у вигляді середнього заробітку присудити позивачу суму, що дорівнює недоотриманій при звільненні частині грошового забезпечення у сумі 46 504,07 грн.

Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби і стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 46 504,07 грн.

Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, то відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (далі - Порядок № 44), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 4 та 5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

На підставі аналізу вказаних положень суд зазначає, що Порядок № 44 не застосовується до виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки зазначена виплата не пов`язана з виконанням позивачем обов`язків служби, не є грошовим забезпеченням, в тому числі, у розумінні статті 9 Закону № 2011-ХІІ, а відтак не підпадає під випадки виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, які визначені цим Порядком.

Тому, вимога позивача про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення із одночасною компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб задоволенню не підлягає.

Також в уточненому позові позивач виклав клопотання, де просив суд допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку з Військової частини НОМЕР_1 у межах суми стягнення за один місяць.

Пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Водночас, як вже зазначалось, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені є компенсаційною виплатою, а не грошовим забезпеченням (утриманням); з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, така виплата обчислюється не помісячно, а з урахуванням критеріїв пропорційності та розумності. Відтак, вказана компенсаційна виплата не підпадає під ті виплати, рішення про присудження яких можна допустити до негайного виконання в межах стягнення за один місяць відповідно до ст. 371 КАС України. Отже, клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, заявлений позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати.

З огляду на викладене вище, на підставі положень Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Кодексу законів про працю України та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 241-243, 245, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби у сумі 46 504,07 грн (сорок шість тисяч п`ятсот чотири гривні сім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.С. Михайлик