Справа № 620/4586/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4586/24 Головуючий у 1-й інстанції: Бородавкіна С.В.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач/апелянт/ВЧ НОМЕР_1 ) з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі, та непроведення нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 11 лютого 2022 року;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 11 лютого 2022 року;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 11 лютого 2022 року.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що в порушення вимог чинного законодавства ВЧ НОМЕР_1 не нараховано та виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням із служби.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 11 лютого 2022 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 11 лютого 2022 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 11 лютого 2022 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 211, 20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи звільненим зі служби, набув право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, передбачене чинним законодавством. Відповідач не видав позивачу довідку про вартість майна та не провів відповідні нарахування і виплату компенсації, чим порушив встановлені нормативними актами обов`язки, а посилання відповідача на знищення документів у результаті бойових дій не звільняє його від обов`язку забезпечити права позивача.

В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що суд першої інстанції неправильно виклав обґрунтування рішення, не з`ясував усі обставини справи, не дослідив у повному обсязі документи та нормативні акти, на підставі яких ухвалено рішення, а відтак дійшов передчасного і помилкового висновку про протиправність бездіяльності відповідача. Наголошує, що внаслідок бойових дій, зокрема артилерійського обстрілу 25 березня 2022 року, було знищено службові приміщення та втрачено всю первинну документацію речової служби, включаючи довідки, заяви, арматурні картки тощо. Тому відсутня можливість достовірно встановити обсяг речового майна, що підлягало видачі позивачу, а отже і підстав для оформлення відповідної довідки та проведення компенсації. Також апелянт вказує, що сам позивач не звертався до військової частини із заявами про втрату майна або проханням провести звірку фактично отриманого речового забезпечення, не подав жодного підтвердження про отримання чи неотримання предметів, а тому не вжив належних заходів для реалізації свого права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 проходив службу в Державній прикордонній службі України та наказом начальника в/ч НОМЕР_1 від 11 лютого 2022 року № 80-ОС виключений зі списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення (т. 1, а.с. 6).

За змісту наказу слідує, що при звільненні ОСОБА_1 виплачено:

- надбавку за особливості проходження служби в розмірі 40 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років;

-премію в розмірі 153 відсотки до посадового окладу, визначеного від тарифного розряду;

- грошову допомогу для оздоровлення за 2022 рік;

- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у 2022 році;

- одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби;

- грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку зі збереженням грошового забезпечення за 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 70 календарних днів.

Оскільки під час звільнення зі служби позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, ОСОБА_1 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із відповідною заявою.

Листом від 07 березня 2024 року № 06.1.4/Р-Н0/120 ВЧ НОМЕР_1 повідомила, що виплата спірної компенсації не була здійснена, оскільки 25 березня 2022 року внаслідок артилерійського обстрілу управління ВЧ НОМЕР_1 російськими окупаційними військами був знищений кабінет начальника речової служби, де зберігався первинний документальний облік, а саме: заяви на виплату компенсації, довідки-розрахунки, арматурні картки звільнених військовослужбовців. Внаслідок наведеного, виплата компенсації не можлива.

Вважаючи, що відсутність нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби порушує його право на належне речове забезпечення відповідно до законодавства, позивач звернувся до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону № 2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із пунктом 7 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Таким чином, виплата грошової компенсації вартості неотриманого речового майна має на меті покрити фактичні (дійсні) витрати, які військовослужбовець поніс у зв`язку з придбанням предметів, речей для забезпечення потреб, пов`язаних з проходженням військової служби. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року, тобто року, в якому здійснено таку виплату (року виключення позивача зі списків особового складу й здійснення виплати компенсації).

Аналогічний правовий висновок викладено Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17 березня 2020 року у справі № 815/5826/16, а також від 14 листопада 2018 року у справі № 809/1488/16.

З матеріалів справи слідує, що військовою частиною не видано позивачу довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, та не виплачено належну компенсацію, хоч ОСОБА_2 звертався з відповідною заявою.

Однак, слід зауважити, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 820/5767/17.

Враховуючи встановлені обставини справи, положення Закону № 2011-XII, Порядку № 178, а також усталену судову практику, колегія суддів дійшла висновку, що право військовослужбовця на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно виникає з моменту звільнення зі служби та не втрачається після виключення зі списків особового складу.

Відмова у здійсненні відповідних нарахувань та виплат за відсутності належної правової підстави, зокрема ненадання довідки про вартість майна, є проявом протиправної бездіяльності з боку суб`єкта владних повноважень.

За таких умов висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правильним та відповідає матеріалам справи.

Стосовно доводів ВЧ НОМЕР_1 про знищення первинної документації речової служби під час бойових дій у березні 2022 року, що начебто унеможливлює нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів зазначає таке.

Факт втрати документації з об`єктивних причин, пов`язаних зі збройною агресією, безперечно є винятковою обставиною, однак він не може бути покладений у вину позивачу та не звільняє відповідача від виконання прямих обов`язків, передбачених законодавством. Позивач набув право на отримання грошової компенсації з моменту свого звільнення зі служби, що підтверджується відповідним наказом, а чинне законодавство не передбачає можливості невиконання зобов`язань держави лише з підстав відсутності документального підтвердження, знищеного внаслідок форс-мажору.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач не надав жодного доказу того, що позивач дійсно отримував речове майно, або що йому була нарахована відповідна компенсація. Навпаки, відсутність таких доказів свідчить не про відсутність зобов`язання, а про його невиконання.

Поряд із цим, відповідно до положень пункту 242 Положення про проходження військової служби, особа на момент виключення зі списків особового складу має бути повністю забезпечена, у тому числі речовим майном або відповідною грошовою компенсацією. Тому саме відповідач зобов`язаний був забезпечити дотримання цього порядку, і покладення відповідальності за знищення внутрішніх документів на самого військовослужбовця є юридично необґрунтованим та порушує принцип правової визначеності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (справа «Горнсбі проти Греції», рішення від 19 березня 1997 року), виконання судового рішення та забезпечення прав особи не можуть ставитися у залежність від адміністративних труднощів або організаційних проблем держави, навіть у надзвичайних обставинах. Цей принцип застосовується також і до випадків виконання інших обов`язків державних органів щодо гарантування соціальних прав особи.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що втрата облікових матеріалів не може вважатись належною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Крім того, слід зауважити, що ОСОБА_1 , був звільнений з військової служби наказом від 11 лютого 2022 року, тобто ще до початку активної фази бойових дій на території України, зокрема до артилерійського обстрілу 25 березня 2022 року, про який зазначає відповідач.

Тому обов`язок щодо нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно виник у відповідача саме під час звільнення позивача зі служби (в лютому 2022 року) і повинен був бути виконаний до подій, що призвели до втрати облікових документів.

Відтак посилання відповідача на знищення документації внаслідок бойових дій не може виправдовувати неналежне виконання зобов`язань, які мали бути реалізовані ще до виникнення форс-мажорних обставин. Втрата документів сталася вже після моменту, коли у відповідача існував реальний обов`язок щодо проведення повного розрахунку із звільненим військовослужбовцем.

При цьому, ризик втрати документів, необхідних для виконання обов`язків з розрахунку з військовослужбовцями, покладається на військову частину як суб`єкта владних повноважень, що здійснює облік і відповідальність за забезпечення належного документообігу.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.