Справа № 120/2532/24
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2025-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2532/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук Костянтин Олександрович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

20 травня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Матохнюка Д.Б. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 72 від 14 липня 2023 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07 липня 2023 року з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснювався Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішенням цього пенсійного органу від 14 липня 2023 року № 72 позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. Цим рішенням встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 18 років 07 місяців, а необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" має становити не менше 30 років.

При цьому зі змісту цього рішення слідує, що ОСОБА_1 не зараховано до страхового стажу наступні періоди роботи:

- відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці виправлено по батькові власника та не завірено належним чином, що є порушенням пункту 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29 липня 1993 року;

- відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 , оскільки титульна сторінка трудової книжки засвідчена печаткою організації, назва якої не відповідає назві організації, яка вперше приймала позивачку на роботу;

- період роботи з 27 липня 1981 року по 01 грудня 1993 року відповідно до уточнюючої довідки від 23 лютого 2023 року № П/24/17433/24-30, адже у довідці зазначено дошлюбне прізвище " ОСОБА_3 ", що не відповідає прізвищу, яке зазначене у свідоцтві про шлюб - " ОСОБА_4 ";

- період роботи з 28 січня 1982 року по 04 січня 1982 року відповідно до уточнюючої довідки від 10 лютого 2023 року № П-89, оскільки в довідці зазначено по батькові - " ОСОБА_5 ", " ОСОБА_6 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_7 ".

- період роботи з 15 квітня 1994 року по 06 лютого 1997 року згідно з уточнюючою довідкою від 10 лютого 2023 року № П-89, адже в довідці зазначено по батькові - " ОСОБА_8 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_7 ";

- період роботи з 1993 року по 2001 рік відповідно до уточнюючої довідки від 08 березня 2023 року № П-87, оскільки у довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові - " ОСОБА_9 ", " ОСОБА_9 ", " ОСОБА_9 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_1 ".

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом а досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Отже, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 14 липня 2023 року № 72 позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком з підстав недостатності у неї необхідного страхового стажу.

При цьому, до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивачки, що зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці виправлено по батькові власника та не завірено належним чином, що є порушенням пункту 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29 липня 1993 року, а також періоди роботи відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 , оскільки титульна сторінка трудової книжки засвідчена печаткою організації, назва якої не відповідає назві організації, яка вперше приймала позивачку на роботу.

Визначаючись з тим, чи пенсійним органом правомірно відмовлено в зарахуванні до страхового стажу позивачки згадуваних вище періодів роботи, суд зауважує, що на момент заповнення трудової книжки серії НОМЕР_1 (01 серпня 1981 року) чинною була Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20 червня 1974 року № 162.

Така Інструкція втратила чинність 29 липня 1993 року у зв`язку з набранням чинності Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58.

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 передбачалося, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Аналіз наведених положень як Інструкції № 162, так і Інструкції № 58 дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівника права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Отже, на момент внесення до трудової книжки позивачки записів про періоди її навчання та роботи обов`язок ведення трудових книжок покладався на адміністрацію підприємства, а тому її не належне ведення не може позбавити позивачку права на включення таких періодів до її трудового стажу.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, тому не може впливати на його особисті права.

Відтак, доводи пенсійного органу щодо незарахування до трудового стажу позивачки періодів її навчання та роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 з тих підстав, що на титульній сторінці такої трудової книжки виправлено її по батькові, що не засвідчено належним чином, суд першої інстанції вірно визнав безпідставними.

При цьому, трудова книжка позивачки містить всі необхідні записи про навчання та роботу ОСОБА_1 . Зокрема у такій трудовій книжці зазначено, що позивачка в період з 01 вересня 1978 року по 16 липня 1981 року навчалася в Браїлівському професійно-технічному училищі № 6, а в періоди з 27 липня 1981 року по 04 січня 1982 року, з 28 січня 1982 року по 01 грудня 1993 року, з 15 квітня 1994 року по 06 лютого 1997 року працювала, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (записи №№ 3-9) і, на переконання суду, такі записи є належним доказом підтвердження страхового стажу позивачки.

Щодо незарахування періодів роботи згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_2 від 02 квітня 1993 року, суд вірно вказав, що порядок ведення трудових книжок колгоспників регулювався постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року № 310 "Про трудові книжки колгоспників" (далі - постанова Ради Міністрів СРСР № 310), якою також було затверджено Загальні положення про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників (далі Загальні положення).

Пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР № 310 передбачалося, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.

У пунктах 1, 2, 5 Загальних положень йшлося, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Дослідивши трудову книжку колгоспника серії НОМЕР_2 , суд установив, що така повністю відповідає вимогам постанови Ради Міністрів СРСР № 310.

При цьому, наявність печатки на титульній сторінці трудової книжки колгоспника взагалі не вимагається зазначеною вище постановою, а відтак твердження пенсійного органу щодо неврахування такої трудової книжки з підстав, що титульна сторінка трудової книжки завірено печаткою організації назва якої не відповідає назві організації, яка вперше приймала заявницю на роботу слід визнати безпідставними. Більше того, саме уповноважена особа колгоспу несе відповідальність за правильність ведення трудової книжки колгоспника.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пенсійний орган безпідставно не зарахував до страхового стажу позивачки періоди її роботи згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_2 від 02 квітня 1993 року.

Відносно незарахування відповідачем до страхового стажу періоди роботи позивачки з 27 липня 1981 року по 01 грудня 1993 року відповідно до архівної довідки від 23 лютого 2023 року №П/24/17433/24-30 (фактично зі змісту такої довідки судом встановлено, що позивачка працювала з 28 січня 1982 року по 01 грудня 1993 року); період роботи з 28 січня 1982 року по 04 січня 1982 року згідно з архівною довідкою від 10 лютого 2023 року № 89 (зміст довідки свідчить, що позивачка працювала в період з 27 липня 1981 року по 04 січня 1982 року); період роботи з 15 квітня 1994 року по 06 лютого 1997 року згідно з уточнюючою довідкою від 08 березня 2023 року № 9; період роботи з 1993 року по 2001 роки відповідно до архівної довідки від 10 лютого 2023 року № 87.

При цьому, підстави неврахування таких довідок та, як наслідок, незарахування згадуваних вище періодів роботи до страхового стажу позивачки обумовлені невідповідністю зазначених у них прізвища, ім`я та по батькові паспортним даним ОСОБА_1 .

Зокрема довідку від 23 лютого 2023 року № П/24/17433/24-30 не враховано, оскільки дошлюбне прізвище " ОСОБА_3 " не відповідає прізвищу, яке зазначене у свідоцтві про шлюб - " ОСОБА_4 "; довідку від 10 лютого 2023 року № П-89 - оскільки в ній зазначено по батькові - " ОСОБА_5 ", " ОСОБА_6 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_7 "; довідку від 10 лютого 2023 року № П-89 - адже в ній зазначено по батькові - " ОСОБА_8 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_7 "; довідку від 08 березня 2023 року № П-87 - оскільки у довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові - " ОСОБА_9 ", " ОСОБА_9 ", " ОСОБА_9 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_1 ".

Разом з тим суд встановив, що архівною довідкою від 23 лютого 2023 року № П/24/17433/24-30 підтверджується факт роботи позивачки з 28 січня 1982 року по 01 грудня 1993 року; архівна довідка від 10 лютого 2023 року № 89 свідчить про те, що позивачка працювала в період з 27 липня 1981 року по 04 січня 1982 року; згідно з уточнюючою довідкою від 08 березня 2023 року № 9 ОСОБА_1 виконувала трудову діяльність з 15 квітня 1994 року по 06 лютого 1997 року; відповідно до архівної довідки від 10 лютого 2023 року № 87 позивачка працювала з 1993 року по грудень 2001 року включно.

В контексті наведеного вище варто зазначити, що періоди роботи ОСОБА_1 , зазначені у згадуваних вище довідках, повністю відповідають періодам роботи, що вказані у трудових книжках позивачки, а тому доводи пенсійного органу щодо неврахування уточнюючих довідок з підстав невідповідності у таких прізвища, ім`я та по батькові позивачки її паспортним даним є необґрунтованими, адже трудова книжка позивачки, так і трудова книжка колгоспника видана саме ОСОБА_1 , а відтак пенсійний орган не був позбавлений можливості встановити, що в згадуваних вище довідках йдеться саме про позивачку.

Більше того, наведена вище невідповідність може свідчити лише про те, що уповноваженою на те особою при їх заповненні було допущено описку або ж невірно вказано прізвище ім`я та по батькові позивачки (зокрема російською мовою), проте підстав заперечувати, що вказані довідки стосуються саме позивачки, на переконання суду, немає.

Тобто, наведені пенсійним органом обставини щодо невідповідності прізвища, ім`я та по батькові позивачки в поданих нею документах не можуть бути підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу зазначених у них періодів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №72 від 14 липня 2023 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що задоволенню підлягає й похідна від основної вимоги, що стосується зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07 липня 2023 року з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. При вирішенні даного публічно-правового спору, суд правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Щодо інших доводів скаржників, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року, в межах доводів апеляційної скарги відповідача відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Матохнюк Д.Б. Граб Л.С.