Справа № 640/17958/22
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Вівдиченко Т.Р., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправної бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач/апелянт) з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року № 640/1476/20 в період з 08 лютого 2021 року по 05 жовтня 2022 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року № 640/1476/20 за період з 08 лютого 2021 року по 05 жовтня 2022 року у сумі 594 161, 51 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив про наявність у нього права стягнення коштів за затримку виконання рішення про поновлення на роботі.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-ІХ дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року № 640/1476/20 в період з 08 лютого 2021 року по 04 жовтня 2022 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року № 640/1476/20 за період з 08 лютого 2021 року по 04 жовтня 2022 року у сумі 592 750, 20 грн (п`ятсот дев`яносто дві тисячі сімсот п`ятдесят гривень двадцять копійок).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 5 941, 62 грн (п`ять тисяч дев`ятсот сорок одна гривня шістдесят дві копійки).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив про обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення, а затримка виконання рішення суду покладає на роботодавця відповідальність виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. Тому, оскільки встановлено фактичну затримку роботодавцем виконання рішення щодо поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено, у нього виникло право на стягнення коштів за час такої затримки. При цьому, у спірній ситуації період невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі (яке допущено в цій частині до негайного виконання) тривав з 08 лютого 2021 року по 04 жовтня 2022 року, а не по 05 жовтня 2022 року як заначив позивач у своїй позовній заяві.

Офіс Генерального прокурора в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у їх задоволенні. У скарзі наголошується, що право працівника на поновлення на посаді носить приватноправовий характер і тому не може реалізовуватись без його волевиявлення. Позивач подав заяву про відкриття виконавчого провадження лише 28 вересня 2022 року, тобто після фактичного поновлення його на посаді наказом Генерального прокурора від 05 жовтня 2022 року № 194б, тому стягнення середнього заробітку за період з 08 лютого 2021 року до 04 жовтня 2022 року є безпідставним. Відповідач вважає, що в даному випадку вина прокуратури відсутня, оскільки позивач не проявив волі до поновлення. Окрім того, поновлення позивача відбулося в інший підрозділ на новостворену посаду в структурі Офісу Генерального прокурора, а не на посаду, яку він обіймав до звільнення. При цьому зазначається, що у зв`язку з реформою органів прокуратури та відповідно до Закону № 113-ІХ прокурори, які не проходили атестацію, не підлягали автоматичному переведенню до нових органів прокуратури. Оскільки позивач не пройшов атестацію, відповідач вважає, що у нього не виникло суб`єктивного права на поновлення саме в Офісі Генерального прокурора. Наказ про поновлення був виданий із дотриманням чинного законодавства, у межах дискреції органу прокуратури та в рамках проведеної реформи, а тому не може розцінюватись як прояв бездіяльності.

У відзиві на апеляційна скаргу ОСОБА_1 підтримав рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Скаржник належними та допустимими доказами не підтвердив, що затримка виконання рішення суду про поновлення на посаді відбулась з вини позивача. Акцентував увагу на тому, що рішення про поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, однак відповідач допустив затримку до 05 жовтня 2022 року, що є підставою для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обов`язок з виконання рішення покладається на роботодавця незалежно від волевиявлення працівника, а доводи апелянта щодо відсутності заяви чи проходження атестації є юридично необґрунтованими. Також зазначив про безпідставність аргументів апелянта щодо необхідності врахування факту працевлаштування позивача в інший період, як підстави для зменшення розміру виплат.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду цієї справи, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України

Наказом Генеральної прокуратури України № 2070ц від 21 грудня 2019 року ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року звільнено з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях, Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у справі № 640/1476/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2021 року, зокрема:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21 грудня 2019 року № 2070ц;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, а саме посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 540 698, 26 грн (один мільйон п`ятсот сорок тисяч шістсот дев`яносто вісім гривень двадцять шість копійок).

Вказане рішення в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Верховного суду від 05 липня 2022 року, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 640/1476/20 змінено у частині мотивів задоволення позову щодо визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України від 21 грудня 2019 № 2070ц.

Прийнято нову постанову, в якій зазначено поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях, Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року та стягнуто з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу у зменшеному розмірі без застосування коефіцієнту (лише з розрахунку по день винесення рішення судом першої інстанції).

На виконання судових рішень в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Державною казначейською службою України примусово стягнуто грошові кошти з Офісу генерального прокурора та перераховано позивачу за період, вказаний у рішенні суду першої інстанції, тобто з 24 грудня 2019 року по 08 лютого 2021 року.

Водночас, в частині поновлення позивача на посаді рішення суду виконано лише 05 жовтня 2022 року, що підтверджується наказом Офісу Генерального прокурора № 1946ц від 05 жовтня 2022 року.

Позивач, вважаючи наявним право на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду, звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Зважаючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Слід зауважити, що правомірність звільнення позивача з відповідної посади перевірено у судовому порядку. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивача було незаконно звільнено, а тому зобов`язано поновити його на попередній посаді.

Положеннями статті 236 КЗпП України (в редакції на час звернення до суду) встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом згаданої норми вбачається, що відповідальною особою за затримку виконання рішення про поновлення на роботі є власник або уповноважений ним орган (роботодавець).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поновлення позивача на роботі повинно було виконано негайно, тобто не пізніше наступного робочого дня. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, а тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки, що відповідає вимогам статті 236 КЗпП України.

Отже, положення статті 236 КЗпП України є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення.

Правовий аналіз статті 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків (частина третя статті 24 КЗпП України).

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21.

Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки норма статті 236 КЗпП України є імперативною. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 480/69/19.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція висловлена також у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19 та від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, яка підлягає врахуванню відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, доводи Офісу Генерального прокурора в апеляційній скарзі про необхідність звернення позивача з заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, є помилковими та спростовуються наведеною практикою Верховного Суду.

Слід зазначити, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Водночас норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він не пройшов атестацію або не закінчилась процедура оскарження судових рішень про поновлення на посаді.

З матеріалів справи вбачається, що підставами тривалого невиконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді було оскарження відповідачем рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у справі № 640/1476/20 в апеляційному та касаційному порядку.

Отже, посилання на об`єктивну неможливість виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у справі № 640/1476/20 є безпідставними, позаяк непереборних обставин, що перешкоджали такому виконанню, відповідачем не повідомлено та апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, в цій правовій ситуації має місце очевидна затримка виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у справі № 640/1476/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, що є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за період з 09 лютого 2021 року (наступний день після ухвалення рішення про поновлення на посаді) по 04 жовтня 2022 року (останній день перед поновленням на посаді), що становить 419 днів.

Наведене свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції в частині визначення періоду затримки виконання рішення суду, оскільки суд безпідставно включив до розрахунку день ухвалення рішення - 08 лютого 2021 року, тоді як відповідно до вимог процесуального законодавства перебіг строку починається з наступного дня, тобто з 09 лютого 2021 року.

У зв`язку з цим, тривалість періоду затримки складає 419 днів, а не 420, як визначено судом першої інстанції, що свідчить про наявність підстав для зміни судового рішення в цій частині.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статі 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

З рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у справі № 640/1476/20 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 411, 31 грн (без відрахування податків і зборів).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 09 лютого 2021 року по 04 жовтня 2022 року становить 591 338, 89 грн (1 411, 31 грн х 419 дні) та належить стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 , в той час як з відповідача помилково стягнуто 592 750, 20 грн.

Оскільки суд першої інстанції правильно по суті вирішив спір, однак помилився з періодом затримки виконання рішення суду та сумою середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, яку необхідно виплатити позивачу, то відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року підлягає зміні в цій частині шляхом зменшення періоду затримки та суми середнього заробітку.

Виходячи із задоволення позовних вимог в частині, сплачений судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у даній справі, пропорційно до задоволених вимог.

За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 5 941, 62 відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 12 квітня 2023 року.

Сума незадоволених позовних вимог у розмірі 2 822, 62 грн від загальної суми майнової вимоги - 594 161, 51 грн складає 0,47 % (2 822, 62 грн х 100/594 161, 51 грн), тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 5 913, 69 грн (п`ять тисяч дев`ятсот тринадцять гривень шістдесят дев`ять копійок).

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року змінити в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року № 640/1476/20 в період з 09 лютого 2021 року по 04 жовтня 2022 року.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 591 338, 89 грн (п`ятсот дев`яносто одна тисяча триста тридцять вісім гривень вісімдесят дев`ять копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) суму сплаченого судового збору у розмірі 5 913, 69 грн (п`ять тисяч дев`ятсот тринадцять гривень шістдесят дев`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Вівдиченко Т.Р.

Штульман І.В.