Справа № 600/62/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/62/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги на поховання сина ОСОБА_2 , а також відмови у виплаті позивачу належного сину нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення та компенсацій за невикористані відпустки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 допомогу на поховання сина, а також здійснити виплату позивачу належного сину нарахованого військовою частиною НОМЕР_1 , але не виплаченого грошового забезпечення та компенсацій за невикористані відпустки.

В обґрунтування позову позивач посилалась на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті допомоги на поховання її сина колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , а також належного йому за час проходження військової служби грошового забезпечення та компенсацій за дні невикористаних відпусток. Позивач вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність підстав для нарахування та виплати спірних видів грошового забезпечення у зв`язку з несвоєчасним поверненням ОСОБА_2 до розташування військової частини НОМЕР_1 , оскільки до моменту своєї смерті він перебував на лікуванні.

Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що виплату всіх належних ОСОБА_2 видів грошового забезпечення було припинено у зв`язку з вчиненням ним кримінального правопорушення, що полягає у самовільному залишенні військової частини (неприбуття без поважних причин у місце розташування підрозділу після закінчення відпустки за станом здоров`я). З 05 вересня 2024 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади у військовій частині НОМЕР_1 , а факт його смерті мав місце вже після звільнення з військової служби. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був сином позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 29 листопада 2005 року, виданим (повторно) Виконкомом Замостянської сільської ради Вижницького району Чернівецької області.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 березня 2023 року №91 ОСОБА_2 було зараховано до особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 14 грудня 2023 року ОСОБА_2 вважався таким, що вибув на стаціонарне лікування. У зв`язку з цим ОСОБА_2 неодноразово надавалась та продовжувалась відпустка за станом здоров`я. Зокрема, згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22 червня 2024 року №177 ОСОБА_2 вважався таким, що вибув у відпустку за станом здоров`я у село Замостя Чернівецької області терміном на 30 діб з 22 червня 2024 року по 22 липня 2024 року.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 липня 2024 року №211 ОСОБА_2 починаючи з 22 липня 2024 року призупинено виплату грошового забезпечення та інших належних виплат у зв`язку з неприбуттям без поважних причин у місце розташування підрозділу після закінчення відпустки за станом здоров`я.

Судом також установлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 липня 2024 року №528-АГД проводилось службове розслідування за фактом неприбуття ОСОБА_2 з відпустки за станом здоров`я.

За результатами проведеного службового розслідування складено акт від 14 серпня 2024 року, в якому вказано, що солдат ОСОБА_2 не прибув до військової частини НОМЕР_1 з відпустки за станом здоров`я. Вказаний факт підтверджується рапортами командира військової частини НОМЕР_1 та начальника групи персоналу військової частини НОМЕР_1 , поясненнями старшого бойового медика 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 та іншими матеріалами службового розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14 серпня 2024 року №310 на солдата ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани за самовільне залишення військової частини.

14 серпня 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 направлено на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повідомлення про вчинення військовослужбовцем ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2024 року №253 солдата ОСОБА_2 , зарахованого в розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 , було звільнено із займаної у військовій частині НОМЕР_1 посади з 05 вересня 2024 року.

11 вересня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 було направлено повідомлення на адресу військової частини НОМЕР_1 про смерть ОСОБА_2 відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №168/84 від 10 вересня 2024 року.

У жовтні 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено на адресу військової частини НОМЕР_1 документи сім`ї солдата ОСОБА_2 для виплати їм допомоги на поховання, належного грошового забезпечення та компенсацій за невикористані відпустки.

Листом від 24 жовтня 2024 року №1507/3056 військова частина НОМЕР_1 повідомила ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що смерть ОСОБА_2 мала місце під час самовільного залишення військової частини, а відповідно до пункту 29 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення.

З таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зміст зазначених норм свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частин другої, третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною дев`ятою статті 1 Закону №2232-XII визначені категорії громадян України щодо військового обов`язку, до яких віднесено, зокрема, і військовослужбовців, якими вважаються особи, які проходять військову службу.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах забезпечення сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктами першим, другим статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту третього статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (абзац 1 пункту четвертого статті 9 Закону №2011-XII).

Пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону №2011-ХІІ військові формування, військовослужбовці яких загинули чи померли в період проходження військової служби, подають їх сім`ям і батькам допомогу в проведенні похорону і компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження пам`ятників у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року №1102-IV Збройні Сили України, інші утворені відповідно до закону військові формування, а також Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Бюро економічної безпеки України, інші державні органи надають допомогу в проведенні поховання померлих сім`ям, батькам або іншим особам, які зобов`язалися поховати померлих військовослужбовців, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, які померли (загинули) під час проходження служби (виконання службових обов`язків), компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження надгробків у порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців» від 22 травня 2000 року №829 постановлено військовим формуванням, Державній спеціальній службі транспорту та Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації надавати сім`ям і батькам військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби, допомогу в проведенні поховання і компенсувати матеріальні витрати на ритуальні послуги та спорудження надгробків у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Отже, з наведеного вбачається, що обов`язок із надання (подання) допомоги в проведенні поховання і компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги покладено, зокрема, на військові формування, військовослужбовці яких загинули чи померли в період проходження військової служби. При цьому названий вище обов`язок військового формування безпосередньо пов`язаний з фактом перебування загиблого (померлого) військовослужбовця на військовій службі.

Як вбачається з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2024 року №253, ОСОБА_2 , який був зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 05 вересня 2024 року №122-РС, починаючи з 05 вересня 2024 року був звільнений з посади, яку він займав в особовому складі військової частини НОМЕР_1 .

При цьому матеріалами справи підтверджується допущення ОСОБА_2 у липні 2024 року порушення службової дисципліни, що виразилось у самовільному залишенні ним військової частини.

Вказане підтверджується, зокрема, актом службового розслідування від 14 серпня 2024 року. В подальшому на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14 серпня 2024 року №310 на солдата ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани за самовільне залишення військової частини.

Зазначеного не було спростовано позивачем. Доказів того, що вказані вище обставини не відповідають дійсності, позивачем (його представником) до суду не подано.

В контексті наведеного суд звертає увагу на норми підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президент України №1153/2008 від 10.12.2008 року (далі - Положення №1153/2008 у редакції на час виникнення спірних відносин), згідно з якими зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Абзацами першим-п`ятим частини другої статті 24 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Наведене кореспондується з нормами пунктів 144-1, 144-2 Положення №1153/2008.

Крім цього, згідно з абзацом 1 пункту 144-5 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпункту «е» пункту 1, підпункту «е» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Відповідно до абзацу 1 пункту 144-6 Положення №1153/2008 для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

З аналізу наведених норм вбачається, що в разі самовільного залишення військовослужбовцем військової частини він вважається таким, що призупинив військову службу. Вирішення будь-яких питань стосовно військовослужбовця, військову службу якому призупинено у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, можливе виключно у разі набрання законної сили обвинувальних вироків стосовно нього.

Враховуючи встановлені у цій справі обставини та беручи до уваги наведені вище положення законодавства, суд приходить до висновку, що починаючи з 05 вересня 2024 року ОСОБА_2 вважався таким, що припинив військову службу і з цієї дати не вважався військовослужбовцем у розумінні положень частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-XII.

Натомість факт смерті ОСОБА_2 мав місце 09 вересня 2024 року, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №168/84 від 10 вересня 2024 року, виданим Чернівецьким обласним бюро судово-медичної експертизи, тобто вже після припинення ним проходження військової служби і втрати статусу військовослужбовця.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не має визначеного частиною четвертою статті 15 Закону №2011-ХІІ права на виплату їй допомогу у проведенні похорону ОСОБА_2 , у тому числі й компенсацію понесених матеріальних витрат, зокрема, за ритуальні послуги.

Позов у цій частині жодним чином не обґрунтований та є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню.

Із зазначених вище міркувань суд також вважає безпідставними і вимоги позову щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 нараховане ОСОБА_2 , але не виплачене грошове забезпечення та компенсації за невикористані відпустки.

Вимоги позову у цій частині також жодним чином не обґрунтовані.

Зокрема, поданий до суду позов не містить жодних положень законодавства, на підставі яких, на думку позивача, її померлий син мав право на виплату грошового забезпечення за час проходження військової служби. Позивачем не подано до суду доказів того, що за період перебування на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_2 було нараховано, але не виплачено грошове забезпечення.

Крім цього, позивачем жодним чином не обґрунтовано і наявність у ОСОБА_2 права на отримання компенсацій за невикористані ним дні відпустки. Так, у поданому до суду позові на зазначено норм законодавства, якими передбачено право військовослужбовця на виплату компенсації за невикористані дні відпустки, а також право на виплату такої компенсації іншим членам сім`ї військовослужбовця у зв`язку з його смертю.

Усупереч вимогам частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_2 дійсно не було використано дні відпустки (відпусток), право на які він набув за фактично відпрацьований час при проходженні військової служби в особовому складі військової частини НОМЕР_1 .

Також у поданому до суду позові позивачем не зазначено період (періоди), за які ОСОБА_2 не використав відпустку (відпустки), а військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки.

З огляду на усе вищевикладене, заявлений позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому суд відмовляє у його задоволенні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено безпідставність заявленого позову, тому такий не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 19 травня 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя О.П. Лелюк