Справа № 420/33126/24
Суддя: Хлімоненкова М.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Одеса

Одеський кружний адміністративний суд у складі судді Хлімоненкової М.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправною відмови, визнання протиправною бездіяльності,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) терміном на 3 (три) роки;

2. Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у задоволенні скарги громадянки російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) на постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну;

3. Визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду скарги громадянки російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) на постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірну постанову відповідачем було прийнято протиправно та помилково, без всебічної оцінки, на підставі недостатніх та неналежно отриманих доказів.

18.09.2024 року позивач, в порядку пп. 30 п. 11 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, п. 8.1. Наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 946 від 05.12.2011, звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із скаргою на постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 про заборону в`їзду в Україну від 20.07.2024. Зазначену скаргу ІНФОРМАЦІЯ_4 було відхилено та залишено без змін оскаржувану постанову. Відповідь позивач вважає протиправною, з огляду на протиправність на думку позивачки, спірної постанови. Вважає, що указаним суб`єктом владних повноважень порушено принцип добросовісності та належного урядування.

Також, 18.09.2024 року позивач, в порядку Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини", звернулась за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Відповідь позивач вважає проявом бездіяльності, з огляду на протиправність на думку позивачки, спірної постанови.

Ухвалою суду від 30.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) надав відзив на позов, у якому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що позивачкою в адміністративному позові не наведено жодного аргументу та не долучено жодного належного чи допустимого доказу щодо вчинення відповідачем -2 відносно неї будь-яких дій протиправного характеру чи бездіяльності, зазначивши виключно що відповідачем-2 «порушено принцип добросовісності та належного урядування». Звертає увагу, що ІНФОРМАЦІЯ_4 є територіальним органом Адміністрації Державної прикордонної служби України, та не є органом охорони державного кордону, а отже не здійснює прикордонний контроль осіб та транспортних засобів та не приймає відповідних рішень про дозвіл або заборону у в`їзді/виїзді осіб. З огляду на відсутність відповідних функцій та повноважень на прийняття рішень про пропуск чи відмову у пропуску осіб, ІНФОРМАЦІЯ_5 не мало змоги та юридичних підстав вчиняти будь-які дії та видавати будь-як індивідуальні акти, яких в дійсності не було та не існує, однак які в свою чергу оскаржуються позивачем. Отже, ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військова частина НОМЕР_2 ), яке не є органом охорони державного кордону/ прикордонним загоном, не вчиняло жодних дій/бездіяльності та не приймало/не могло приймати жодних правових рішень чи індивідуальних актів відносно позивача, є неналежним відповідачем в адміністративній справі. Посилання позивача на пп. 30 п. 11 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, п. 8.1. Наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 946 від 05.12.2011, та те що ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовило у задоволені скарги про скасування оскаржуваної постанови не є безумовною підставою визнання протиправною зазначеної відмови. Задоволення скарги та скасування оскаржуваної постанови є правом, а не обов`язком відповідача-2.

Від ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_1 ) надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 19.05.2025 у задоволенні клопотання про передачу справи було відмовлено.

Відповідач - військова частина НОМЕР_3 також надала відзив на позов, у якому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що посадові особи Військової частини НОМЕР_3 діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірна постанова прийнята з передбачених чинним законодавством підстав, оскільки, як було встановлено, громадянка ОСОБА_4 загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав, законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини також надійшов відзив на позов ОСОБА_1 , у якому цей відповідач не визнає заявлені позивачкою вимоги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, мотивуючи тим, що під час опрацювання скарги адвоката Гончарова Івана Олександровича в інтересах ОСОБА_1 , Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян», надавши обґрунтовану відповідь в межах строків її надання. На думку цього відповідача, позивачка не наводить у позовній заяві реального порушення прав позивачки діями/рішеннями/бездіяльністю Секретаріату, а виключно вказує про незгоду із результатами розгляду звернення.

Від представника позивачки надійшли відповіді на відзиви відповідачів, у яких наголосивши на своїй позиції щодо протиправності оскаржуваної постанови, відмови відповідача-2 у задоволенні скарги на спірну постанову та бездіяльності Секретаріату щодо розгляду скарги на спірну постанову, просить позов задовольнити. Вважає, що відповідачами не доведено правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах.

Військова частина НОМЕР_3 надала заперечення на відповідь представника позивачки на його відзив на позов.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, викладені сторонами у заявах по суті справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є громадянкою російської федерації, що підтверджується паспортом громадянина рф для виїзду за кордон серія/номер документа НОМЕР_4 (22.04.2016).

ОСОБА_5 має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 , запис №529, дата закінчення строку 20.09.2029, орган що видав -8011.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , 23.07.2010 позивачка - ОСОБА_6 уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

20.07.2024 року ОСОБА_5 прибула до пункту пропуску "Могилів-Подільський Отач" з метою перетину кордону та в`їзду в Україну.

20.07.2024 о 15 год. 30 хв., у міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» під час проходження прикордонного контролю осіб на в`їзд в Україну виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 , виданої 04.10.2019 року органом 8011.

20.07.2024 начальником 4 групи інспекторів ПК відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип А) відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено довідку стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, у якій в якості обставин, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду вказано: «іноземець порушив у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України (несе загрозу в інтересах забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки ДКУ та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні) або не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного контролю.

Відповідно до указаної довідки було встановлено, що 20.07.2024 о 15 год.30 хв., в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка маючи посвідку на постійне проживання в Україні намагалась потрапити в Україну до м. Києва. Під час проведення КДЛ (прим.- контроль другої лінії) було встановлено, що дана громадянка з 2017 року проживає в рф та не вважає її країною агресором, різко критикує діяльність влади України, висловлює критику та зневагу до військових ЗСУ. Під час огляду мобільного телефону було виявлено, що вищевказана громадянка поширює близьким та знайомим повідомлення антиукраїнського характеру, зі зневагою відноситься до громадян України та до державних символів України, в своїх повідомленнях засуджує події Революції Гідності в Україні. Додатково поширює в мобільних додатках заборонену в Україні комуністичну символіку та бажає повернутися в радянський союз. Дана громадянка загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Термін заборони в`їзду в Україну: 3 (три) роки.

20.07.2024 начальником 4 групи інспекторів ПК відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип А) лейтенантом ОСОБА_10 було розглянуто наявні матеріали стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , жінка, російська федерація, АДРЕСА_1 , не працює, строком на 3 (три) роки.

Відповідно до указаної постанови, було встановлено, що 20.07.2024 о 15 год.30 хв., в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка маючи посвідку на постійне проживання в Україні намагалась потрапити в Україну до м. Києва. Під час проведення КДЛ (прим.- контроль другої лінії) було встановлено, що дана громадянка з 2017 року проживає в рф та не вважає її країною агресором, різко критикує діяльність влади України, висловлює критику та зневагу до військових ЗСУ. Під час огляду мобільного телефону було виявлено, що вищевказана громадянка поширює близьким та знайомим повідомлення антиукраїнського характеру, зі зневагою відноситься до громадян України та до державних символів України, в своїх повідомленнях засуджує події Революції Гідності в Україні. Додатково поширює в мобільних додатках заборонену в Україні комуністичну символіку та бажає повернутися в радянський союз. Дана громадянка загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Також, 20.07.2024, згідно вимог ст.14 ЗУ «Про прикордонний контроль», начальником 4 групи інспекторів ПК відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_10 , лейтенантом ОСОБА_10 було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, яким відмовлено у в`їзді в Україну особі: KOROLEVA SARDANA; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_7 ; громадянство особи російська федерація; держава, яка видала документ, що надає паво на перетинання державного кордону України російська федерація; серія (за наявності), номер документу, що дає право на перетинання державного кордону України НОМЕР_4 ; місце проживання російська федерація, АДРЕСА_1 , з причини що вказана громадянка не підтвердила мету запланованого перебування в Україні та відсутнє достатнє фінансове забезпечення на час перебування в Україні.

Представник позивачки 18 вересня 2024 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_11 , Адміністрації ДПС України та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зі скаргою №24541-180901-01 від 18.09.2024 року про скасування оскаржуваної постанови від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україні.

За результатами розгляду скарги, листом від 01.10.2024 №02.1/Г-246/248, ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомило про залишення без змін постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 (в/ч НОМЕР_3 ) від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_11 ( ОСОБА_9 ) терміном на 3 (три) роки, у зв`язку із тим, що постанова про заборону в`їзду в Україну від 20.07.2024 винесена у відповідності до діючого законодавства України, підстав та доказової бази для її скасування немає.

В указаному листі, Південне РУ ДПСУ зазначило, що начальником НОМЕР_7 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_3 ) 20.07.2024, у відповідності до абзацу 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підпункту ж) пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 №946 (далі Інструкція), прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_11 ( ОСОБА_9 ) терміном на 3 (три) роки. 20.07.2024 громадянка російської федерації ОСОБА_12 намагалася перетнути державний кордон України у міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський», під час опитування встановлено, що вказана громадянка не вважає російську федерацію країною агресором, критикує діяльність української влади, зі зневагою відноситься до військових Збройних Сил України, поширює близьким та родичам антиукраїнські повідомлення. А отже, вказана особа становить загрозу національній безпеці України та законним інтересам громадян України.

За результатами розгляду скарги представника позивачки, яка надійшла до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, представником Уповноваженого Верховної ради України з прав людини направлено скаргу на постанову ІНФОРМАЦІЯ_10 про заборону в`їзду в Україну від 20.07.2024 до ДПС України, про що листом від 26.09.2024 повідомлено адвоката позивачки.

В свою чергу Адміністрацією ДПСУ лист Уповноваженого було надіслано за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_11 , яке за результатами його розгляду представнику позивачки направило листа від 01.10.2024 про результати розгляду скарги у вигляді залишення без змін оскаржуваної постанови ІНФОРМАЦІЯ_10 (в/ч НОМЕР_3 ) від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну громадянці рф ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 строком на 3 (три) роки.

Вважаючи протиправною постанову ІНФОРМАЦІЯ_10 (в/ч НОМЕР_3 ) від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну громадянці рф ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 строком на 3 (три) роки та протиправною поведінку відповідачів у спірних правовідносинах, позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 26 Конституції України: іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст.33 Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У Рішенні від 14.11.2001 № 15-рп/2001 Конституційний Суд України підкреслив, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (стаття 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (стаття 33 Конституції України).

Допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно приписів п.3-1 ч.1 ст.19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України покладено обов`язок щодо участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України, протимінної діяльності, а також у заходах з відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно-визнаного державного кордону України.

Частиною 1 статті 6 та частиною 3 статті 10 вищезазначеного закону визначено, що органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини. До складу прикордонного загону можуть входити прикордонні комендатури, відділи прикордонної служби, прикордонні застави, контрольно-пропускні пункти, відділення прикордонного контролю, відділення інспекторів прикордонної служби та інші підрозділи.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про національну безпеку України», загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, Стратегії інтегрованого управління державним кордоном України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

При цьому, ч. 3 ст.3 вищезгаданого закону визначає державний суверенітет і територіальну цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України одними з фундаментальних національних інтересів України.

Стратегію інтегрованого управління кордонами на період до 2025 року затверджено розпорядженням КМУ від 24.07.2019 №687-р (далі - Стратегія).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Стаття 3 Закону № 3773- VI визначає, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

На підставі частини першої статті 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, яким не дозволяється в`їзд в Україну, при спробі в`їзду в Україну в пункті пропуску через державний кордон України не перетинають державний кордон України та в найкоротший строк повертаються в державу, з якої вони прибули, або в державу, яка видала паспортний документ.

Підстави для заборони в`їзду іноземцю або особі без громадянства передбачені у ст. 13 згаданого вище Закону, за приписами якої, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, - в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначається Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за № 1564/20302 (далі Інструкція-946).

Як визначено у пп. «ж» п.2.1 розділу ІІ Інструкції-946, рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в інтересах забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Виходячи з приписів підпункту «б» пункту 3.2 та пункту 3.3 розділу ІІІ Інструкції-946 у довідці зазначаються обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду. На підставі відомостей, викладених у довідці, старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну.

Порядок визначений пунктом 3.4 Інструкції-946 передбачає, що підготовлені довідка та два примірники постанови (далі - матеріали) невідкладно надсилаються начальнику зміни оперативно-чергової служби центру управління службою органу охорони державного кордону (далі - начальник зміни) для доповіді начальнику органу охорони державного кордону або його першому заступнику (далі уповноважена посадова особа) для прийняття рішення.

За приписами п. 3.6. Інструкції-946 уповноважена посадова особа зобов`язана протягом трьох годин після доповіді розглянути отримані матеріали та: а) за наявності підстав прийняти шляхом затвердження обох примірників постанови рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну. Затверджені примірники постанови передаються начальнику зміни; б) за відсутності достатніх підстав утриматися від прийняття рішення, наклавши на постанові відповідну резолюцію. Незатверджені примірники постанови передаються начальнику зміни.

Враховуючи викладене, оцінюючи доводи сторін зі спірного питання, а саме правомірності прийняття постанови від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну позивачці строком на 3 (три) роки, суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві військової частини НОМЕР_3 про те, що законодавець під час санкціонування підстави для заборони в`їзду іноземця або особи без громадянства в Україну «в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю», складовою якого, відповідно до Стратегії, є забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України, не визначив як підставу обов`язкову наявність в діях особи ознак або факту вчинення кримінальної або адміністративного правопорушення що посягає на національну безпеку, ключовим фактором є чинники які впливають на інтереси її забезпечення.

Так само, закон не містить норм, які б унеможливлювали застосування до іноземця або особи без громадянства такого превентивного заходу як заборона в`їзду в Україну з огляду на сімейний стан, центр життєвих інтересів, наявність посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні тощо.

Суд звертає увагу, що у спірному випадку, причиною для заборони позивачці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка є громадянкою рф, стало те, що дії цієї громадянки, як було встановлено під час спроби перетину позивачкою державного кордону України, суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України.

Так, відповідно до встановлених обставин справи, 20.07.2024 о 15 год.30 хв., в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка маючи посвідку на постійне проживання в Україні намагалась потрапити в Україну до м. Києва. Під час проведення КДЛ (прим.- контроль другої лінії) було встановлено, що дана громадянка з 2017 року проживає в рф та не вважає її країною агресором, різко критикує діяльність влади України, висловлює критику та зневагу до військових ЗСУ. Під час огляду мобільного телефону було виявлено, що вищевказана громадянка поширює близьким та знайомим повідомлення антиукраїнського характеру, зі зневагою відноситься до громадян України та до державних символів України, в своїх повідомленнях засуджує події Революції Гідності в Україні. Додатково поширює в мобільних додатках заборонену в Україні комуністичну символіку та бажає повернутися в радянський союз. Відтак, дана громадянка загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту праві законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Вказана інформація зафіксована в довідці стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну від 20.07.2024, яка відповідно Інструкції-946 є передумовою для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю та містить інформацію про обставини і характер вчинення іноземцем дій, які суперечать зазначеним інтересам.

Постановою про заборону в`їзду в Україну від 20.07.2024, уповноваженою посадовою особою прикордонного загону прийнято рішення заборонити в`їзд в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , жінка, російська федерація, АДРЕСА_1 , не працює, строком на 3 (три) роки з 20.07.2024 до 20.07.2027.

Згідно мотивувальної частини постанови, підставою для її прийняття стало наступне:

« 20.07.2024 о 15 год.30 хв., в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка маючи посвідку на постійне проживання в Україні намагалась потрапити в Україну до м. Києва. Під час проведення КДЛ (прим.- контроль другої лінії) було встановлено, що дана громадянка з 2017 року проживає в рф та не вважає її країною агресором, різко критикує діяльність влади України, висловлює критику та зневагу до військових ЗСУ. Під час огляду мобільного телефону було виявлено, що вищевказана громадянка поширює близьким та знайомим повідомлення антиукраїнського характеру, зі зневагою відноситься до громадян України та до державних символів України, в своїх повідомленнях засуджує події Революції Гідності в Україні. Додатково поширює в мобільних додатках заборонену в Україні комуністичну символіку та бажає повернутися в радянський союз. Дана громадянка загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту праві законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні».

В матеріалах справи також наявні пояснення начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип Б) лейтенанта ОСОБА_13 в яких остання зазначила, що вона 20.07.2024 виконувала наказ на охорону державного кордону в прикордонному наряді «Старший зміни прикордонних нарядів» в пункті пропуску через державний кордон «Могилів-Подільський». Під час проведення контролю другої лінії гр. рф ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 було встановлено, що дана особа проживає на території рф з 2017 року, прямує у м. Київ, росію державою-агресором не вважає та відкрито підтримує, критикує діяльність влади України, через власні сторінки соціальних мереж поширює антиукраїнські наративи в підтримку уряду та лідера рф, а також має пости в підтримку російської армії, що в свою чергу створює як потенційні так і реальні загрози розповсюдження на території України інформації антиукраїнської спрямованості, дискредитації ЗСУ та інших військових формувань, а також може створювати негативні наслідки національній безпеці та не узгоджується з інтересами суспільства та держави. В ході співбесіди ОСОБА_14 добровільно надала та розблокувала власний мобільний телефон представнику оперативно-розшукового підрозділу, з якого стало відомо, що остання поширює родичам та знайомим повідомлення антиукраїнського характеру.

Також, в матеріалах справи наявні пояснення начальника 2-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип Б) майстер-сержанта ОСОБА_15 , у яких остання зазначила, що вона 20.07.2024 виконувала обов`язки в прикордонному наряді «Помічник старшого зміни прикордонних нарядів» в пункті пропуску «Могилів-Подільський» та проводила співбесіду з гр. рф ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_12 . Під час співбесіди встановлено, що гр. рф ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 проживає на території рф з 2017 року, прямує у м. Київ, росію державою-агресором не вважає та відкрито підтримує, критикує діяльність влади України.

Як свідчать надані відповідачем військовою частиною НОМЕР_3 доводи та документи, до матеріалів справи, що стали підставою для формування довідки та прийняття рішення також належать наступні документи: По оперативній інформації, позивачем на власній сторінці в соціальній мережі «Однокласники» з позитивної сторони відмічено та поширено публікації провладного російського режиму, які демонструють зневажливе та неприйнятне відношення до ЗСУ та Суверенітету України, всебічну підтримку російських окупаційних військ, зокрема: публікацію групи «АНТИМАЙДАН:ВМЕСТЕ ПОБЕДИМ» від 16 травня наступного вмісту (у відзиві викладається українською мовою): «…скромний старший лейтенант ОСОБА_17 , відзначився безліччю подвигів, на Поклоній горі» (прим. за даними вікіпедії (ru) та окупаційних ЗМІ ОСОБА_17 герой рф з 12.10.2023, військовий НОМЕР_8 ї бригади морської піхоти рф, в липні 2023 року в районі н.п. П`ятихатки Запорізької області особисто знищив танк «Леопард» НОМЕР_9 , БМП « ІНФОРМАЦІЯ_13 » та спільно з підрозділом шість БМП-2 Сил Оборони України). Публікацію групи «АНТИМАЙДАН:ВМЕСТЕ ПОБЕДИМ» від 28 квітня наступного вмісту (у відзиві викладається українською мовою): «Морпех 155й бригади ТОФ з позивним « ОСОБА_18 » покладає квіти до Братської могили Радянських воїнів у звільненій Новомихайлівці» (прим. ТОТ України Запорізької області); публікація від 4 травня 2023 року із зображенням президента рф з підписом (у відзиві викладається українською мовою): «тримайся рідний/весь світ зійшов з розуму. Надія тільки на тебе і на силу російської армії».

Крім того, з наданого відеозапису опитування громадянки рф ОСОБА_1 від 20.07.2024 та змісту співбесіди вбачається, що на 00 хв. 04 сек., на питання «Ви розумієте українську мову» позивач відповідає «Да»; на 00 хв. 33 сек., позивач зазначає що прямує з Якутська; на 01 хв. 44 сек., на питання «Яке ваше відношення до війни, що триває в Україні більше двох років» позивач надає однозначну відповідь (у відзиві викладається українською мовою) «Я підтримую росію»; на 02 хв. 02 сек., на питання «Хто є агресором у цій війні» позивач відповідати відмовилась, що за принципом мовчазної згоди, як вважається відповідачем, та у сукупності з позицією підтримки рф, свідчить про наявність прихованих мотивів та вказує на те, що остання не вважає рф державою-агресором.

Суд погоджується з твердженнями відповідача військової частини НОМЕР_3 про те, що дане питання не може вважатись втручанням в право на свободу вираження або право не свідчити проти себе, оскільки містить вагомий суспільний інтерес та має на меті захист демократичних цінностей. Загалом за аналізом опитування позивач п`ять разів заявила що підтримує росію, що свідчить про переконання позивача у підтримці росії під час збройної агресії проти України.

Суд вважає ґрунтовними також доводи відповідача військової частини НОМЕР_3 про те, що зміст та поведінка позивача на відеозапису спростовує наявність будь яких ознак дискримінації, зверхнього відношення, тиску, нелюдського або такого що принижує гідність поводження з боку представників прикордонного загону.

Суд зазначає, що до основних функцій, які відповідно до статті 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» віднесено до оперативно-службової діяльності, є здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначено законом України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі Закон № 1710-VI).

Частиною п`ятою статті 6 Закону № 1710-VI визначено, що прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Оцінка ризиків визначається Законом № 1710-VI як діяльність, що провадиться службовими особами Державної прикордонної служби України, спрямована на встановлення ймовірності порушення особою законодавства у сфері безпеки державного кордону.

Відповідно до профілю ризику № З_2024_01_Т «Прямування через державний кордон осіб, причетних до терористичної діяльності» (додаток №6), який затверджено наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 26.12.2023 №1144-АГ громадяни рф ідентифікуються безсумнівними червоними індикаторами ризику, при цьому профіль ризику № З_2024_02_Т «Сприяння антидержавним заходам в Україні та здійснення інформаційної діяльності антиукраїнської спрямованості» (додаток №7) визначає безсумнівним індикатором ризику таку поведінку: особа заявляє про свої антиукраїнські погляди, виявляє зневагу до державних символів, а також факту незалежності України.

За змістом профілю ризиків № З_2024_01_Т на сьогодні найбільшу терористичну загрозу для України становить агресія рф проти України, що спричинила масове переміщення українців закордон та смерть цивільного населення, руйнування інфраструктури, через що близько 40% населення країни потребують гуманітарної допомоги та захисту. За даними Мінсоцполітики близько 4,9 млн українців є внутрішньо переміщеними особами, та 8 млн стали біженцями в Європі (Євростат)). Російська геноцидна війна в Україні увібрала в себе арсенал терористичних практик: ядерний шантаж, знищення енергетичної інфраструктури, ракетні удари по цивільних цілях, екоцид тощо.

Аналізуючи положення наведених нормативних приписів, враховуючи в тому числі превентивний (попереджувальний) характер діяльності (загальна та спеціальна превенція) відповідача, суд враховує доводи військової частини НОМЕР_3 стосовно того, що НОМЕР_7 прикордонний загін, будучи основною оперативно-службовою ланкою Держприкордонслужби та який бере участь у реалізації питань державної політики у сфері охорони державного кордону та згідно із законодавством України здійснює оперативно-службову діяльність, наділений компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) законним інтересам держави, громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, вживати за результатами такої оцінки відповідні дії, спрямовані на попередження таких загроз, їх локалізацію та усунення. При цьому наведені дії перебувають в межах його розсуду.

Будь-яка ймовірність загрози інтересам національної безпеки з боку індивіда або групи індивідів під час дії воєнного стану є неприпустимою, та має присікатись у правомірний спосіб, у тому числі з метою недопущення навіть такої ймовірності в майбутньому (превентивний характер). При цьому несумісність різних ідейних принципів, які сповідуються окремими суб`єктами в підтримку росії виправдовує будь-які законні превентивні заходи, які вчиняються уповноваженими державними органами.

Само по собі перебування на території України осіб, які відкрито займають сторону росії несе явну загрозу національній безпеці та суперечать інтересам Держави і суспільства, зокрема загальновизнаним є факти наведення на цивільні та військові об`єкти засобів збройної боротьби. Так одним із загальновідомих прикладів наведення особами з позицією підтримки росії є ракетний удар 05.10.2023 по селу Гроза Харківської області, де на той момент проводився поминальний обід, загинуло 59 осіб, серед яких 8-річна дитина.

Відповідно до матеріалів, що підтверджують обставини і характер вчинення позивачем дій, які суперечать інтересам національної безпеки України або охорони громадського порядку та довідки, в якій синтезована інформацію, що міститься в цих матеріалах, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що під час проведення контролю другої лінії стало відомо, що позивач: є громадянкою рф, що є безсумнівним індикатором ризику; прямуючи на в`їзд в Україну, стверджуючи при цьому в позовній заяві про центр життєвих інтересів в Україні, має чітку та відкриту позицію підтримки держави-агресора; веде відкриту агітацію на власних сторінках соціальних мереж з підтримки президента держави-агресора та російської армії. Тобто у даному разі, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стала конкретна, а не абстрактна інформація щодо потенційної загрози національним інтересам з боку позивача на території України, та враховано його характеризуючи дані.

Суд зауважує, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень.

Щодо порушення права позивачки на повагу до приватного і сімейного життя суд враховує, що окрім свідоцтва про шлюб, позивачем, як ґрунтовно зазначає відповідач військова частина НОМЕР_3 у відзиві на позов, не надано жодних доказів, що позивач має центр життєвих інтересів в Україні, наприклад діти, наявність у власності рухомого або нерухомого майна, працевлаштування тощо, що ставить під сумнів поняття адаптації позивача на території України та інтеграції в українське суспільства, при цьому позиція позивача відносно країни свого походження свідчить взагалі про протилежне.

Позивачкою ані під час спроби перетину кордону України 20.07.2024, ані під час розгляду справи, достовірно не доведено чи дійсно вона проживає та має спільний побут з громадянином України ОСОБА_7 . Від останнього, ані до Державної прикордонної служби України, ані до суду не надано будь-яких письмових заяв, клопотань з приводу незгоди з прийняттям спірної постанови, яку оскаржує позивачка та відмови у перетину кордону ОСОБА_2 .

Проаналізувавши матеріали справи, суд погоджується із доводами військової частини НОМЕР_3 та відхиляє відповідні посилання позивача у позовній заяві на порушення її права на возз`єднання з чоловіком, адже втручання в конвенційні права позивача відбулось відповідно до закону, а саме такий захід втручання передбачений статтею 13 Закону № 3773-VI, Інструкцією-946, Законом № 1710-VI, які не визначають факт наявності шлюбу, місцезнаходження майна або центру життєвих інтересів, на які посилається представник позивача, як такі що виключають можливість застосування до іноземця заборони в`їзду в Україну.

Суд наголошує, що права людини та безпека, є однакового важливими у цивілізованій державі, а тому при втручанні в права необхідно забезпечити баланс між публічним інтересом, у даному разі інтересам боротьби з організованою злочинністю, та приватним інтересом, а саме права позивача на возз`єднання з сім`єю.

Враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що втручання в конвенційне право не тільки повинно мати підстави в національному законодавстві, але й стосується якості цього законодавства, вимагаючи, щоб воно було сумісним з принципом верховенства права. Таким чином, ця фраза означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто достатньо чітким у своїх термінах, щоб дати особам адекватне уявлення про обставини, за яких і на яких умовах органи влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права, передбачені Конвенцією. Крім цього, закон повинен забезпечувати певний рівень правового захисту від свавільного втручання з боку органів влади. У питаннях, що зачіпають основоположні права, суперечило б принципу верховенства права, якби правовий розсуд, наданий суб`єкту публічної адміністрації, виражався у вигляді необмеженої влади. Отже, закон повинен з достатньою чіткістю визначати обсяг будь-якого такого розсуду, наданого компетентним органам, і спосіб його здійснення, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Як пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод так і пункт 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, що не включені до Конвенції та першого Протоколу до неї, передбачають, що втручання в право гарантоване цими статтями Конвенції можливе в тому числі в інтересах національної та громадської безпеки, а також для запобігання злочинам.

Також, у справі "Беєлер проти Італії", на яку є посилання у позовній заяві, ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи.

Таким чином втручання з боку державних органів в конвенційні права позивача переслідувало легітимну мету забезпечення національної безпеки, а отже відповідає вимогам Конвенції.

В спірному випадку, конкуруючими є публічний інтерес, який полягає в інтересах забезпечення національної безпеки, та приватний інтерес щодо возз`єднання позивача із сім`єю, проте зважуючи на відкриту позицію позивача в бік підтримки рф та її збройних сил в сукупності з триваючою на теперішній час збройною агресією, в даному разі публічний інтерес, який полягає в забезпеченні національної безпеки, переважає приватний інтерес щодо возз`єднання позивача із сім`єю.

А відтак, відповідні твердження, наведені у позовній заяві, не можуть свідчити про наявність підстав для скасування спірної постанови.

Щодо порушення ІНФОРМАЦІЯ_3 процедури прийняття оскаржуваної постанови, в аспекті доводів представника позивача про процесуальні порушення під час винесення постанови про заборону в`їзду позивачу з огляду на те що НОМЕР_7 прикордонним загоном було подано довідку без додання до неї належних доказів вчинення позивачем злочинів щодо національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, відсутності графи «додатки» в довідці яка передувала винесенню постанови та інших порушень, суд враховує, що правова норма встановлена абз. 2 ч. 1. ст. 13 Закону №3773-VI, та п.п. «ж» п. 2.1 розділу ІІ Інструкції-946 як підстава для заборони в`їзду іноземця або особи без громадянства в Україну «в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю», складовою якого є забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України, не визначає обов`язкової наявності в діях особи ознак або факту кримінального або адміністративного правопорушення у сфері забезпечення національної безпеки, отже йдеться мова про повноваження прикордонного загону при прийнятті рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям, дії яких суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України, які в силу законодавства України покладено на орган охорони державного кордону (превентивний характер).

Додаткові матеріали, в тому числі відео проведення опитування, що підтверджують обставини викладені в довідці були ретельно розглянуті під час прийняття рішення про заборону в`їзду позивачу, взято до уваги суперечність між приватним інтересом позивача та забезпеченням національної безпеки під час воєнного стану.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, який затверджено наказом МВС від 14.05.2018 №392, який зареєстровано в Міністерстві Юстиції України 25.07.2018 за №869/32321 процедура контролю другої лінії фіксується за допомогою автоматизованого робочого місця «Старший зміни» з функцією фіксації біометричних даних підсистеми «Контроль другої лінії» (далі -«Гарт-1/КДЛ») ІТС ПК «Гарт-1» шляхом: зберігання персональних даних (у тому числі біометричних) іноземців, стосовно яких проводиться контроль другої лінії; виявлення іноземців, стосовно яких вже проводився контроль другої лінії. Інформація щодо іноземців, стосовно яких проводився контроль другої лінії, зберігається в підсистемі «Гарт-1/КДЛ» протягом 5 років.

Підпунктом «а» пункту 3.2 Інструкції-946 визначено, реквізит „Прізвище, ім`я особи повинен зазначатися літерами верхнього регістру (великими літерами) у називному відмінку: для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь (залежно від виду документа) - латинськими або російськими літерами. В Довідці від 20.07.2024 зазначений реквізит заповнено українськими та латинськими літерами для уникнення питань транслітерації та розбіжностей даних у постанові та довідці, що взагалі не є порушенням.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 22.05.2020 року №825/2328/16, сформував такий висновок щодо правозастосування: Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення". Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Такі порушення, про які вказується у позовній заяві, на думку не є суттєвими, та не впливають на правомірність її прийняття з підстав, у ній вказаних.

В спірному випадку, за наслідком розгляду справи суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо скасування спірної постанови, оскільки вважає, що таку прийнято законно, на підставі, у межах повноважень, що передбачені законом, з передбачених чинним законодавством підстав, з дотриманням принципу зокрема пропорційності, тощо.

Щодо вимоги позивачки про визнання протиправною відмови Південного РУ ДПСУ у задоволенні скарги на постанову від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_2 на 3 роки, суд виходить з такого.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Так, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Так, приписами ч. 1 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Статтею 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 3 квітня 2003 року № 661-IV, чітко визначено, що органи охорони державного кордону безпосередньо виконують поставлені перед Державною прикордонною службою України завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України.

Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів.

До складу прикордонного загону можуть входити прикордонні комендатури, відділи прикордонної служби, прикордонні застави, контрольно-пропускні пункти, відділення прикордонного контролю.

Згідно підпункту 15 частини 1 статті 1 «Про прикордонний контроль», підрозділ охорони державного кордону - підрозділ органу охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, спеціально призначений для виконання завдань з прикордонного контролю та (або) охорони державного кордону.

Разом з цим, відповідно до пунктів 2, 5 та 7 розділу І «Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 № 971, орган охорони державного кордону є основним органом у загальній структурі Держприкордонслужби, що безпосередньо виконує поставлені перед Держприкордонслужбою завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України та бере участь в охороні суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також здійснює інші повноваження, передбачені законодавством України. Органами охорони державного кордону є прикордонний загін, окремий контрольно-пропускний пункт та авіаційна частина. Прикордонний загін призначений для охорони визначеної ділянки державного кордону, а також здійснення інших повноважень, передбачених законодавством України.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 1 розділу ІІ «Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 № 971, відповідно до особливостей оперативно-службової діяльності основними завданнями прикордонного загону є: 1) забезпечення недопущення незаконної зміни проходження державного кордону України, дотримання режиму державного кордону, прикордонного режиму та режиму в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України, контрольних пунктах в`їзду-виїзду; 2) здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

В свою чергу відповідно до статті 7 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до компетенції Державної прикордонної служби України, розробляє пропозиції, спрямовані на його вдосконалення, і в установленому порядку вносить їх на розгляд Президента України або Кабінету Міністрів України.

З метою ефективного виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, утворюються територіальні органи - регіональні управління. Положення про регіональні управління затверджується Головою Державної прикордонної служби України.

Тобто, ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військова частина НОМЕР_2 ) є територіальним органом центрального органу виконавчої влади Адміністрації Державної прикордонної служби України та виконує функції забезпечення та координації діяльності органів охорони державного кордону України прикордонних загонів, тобто не має ділянки відповідальності та не приймає жодних рішень щодо правового/пропускного режиму та порядку в`їзду виїзду громадян і транспортних засобів в тих чи інших пунктах пропуску на тій чи іншій ділянці державного кордону України, оскільки за своєю правовою природою та функціоналом не має відповідних повноважень та завдань.

ІНФОРМАЦІЯ_4 є територіальним органом Адміністрації Державної прикордонної служби України, та не є органом охорони державного кордону, а отже не здійснює прикордонний контроль осіб та транспортних засобів та не приймає відповідних рішень про дозвіл або заборону у в`їзді/виїзді осіб.

П.8.1 розділу VIII Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, іноземець, якому органом охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, має право оскаржити відповідне рішення до регіонального управління Державної прикордонної служби або до суду.

Рішення начальника органу охорони державного кордону центрального підпорядкування з цього питання оскаржується до Адміністрації Державної прикордонної служби України або до суду.

Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Пп.30 п.11 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України визначає, що Голова Держприкордонслужби скасовує повністю чи в окремій частині акти органів Держприкордонслужби.

З наведених положень слідує, що у іноземця наявне право на оскарження відповідного рішення, прийнятого відносно нього, зокрема про заборону в`їзду в Україну, чим у спірному випадку позивачка скористалась.

При цьому, її скарга була розглянута Південним РУ ДПСУ, про що листом від 01.10.2024 повідомлено адвоката позивачки. У позовній заяві не заявляється про порушення строків розгляду скарги, тощо.

В свою чергу задоволення скарги та скасування оскаржуваної постанови не є обов`язком відповідача.

Лист із відмовою у задоволенні скарги не є управлінським рішенням відносно позивача, а лише результатом розгляд скарги на таке управлінське рішення в адміністративному порядку.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про визнання протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у задоволенні скарги громадянки російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) на постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну.

Також, суд не вбачає підстав і задоволення вимоги про визнання протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду скарги громадянки російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) на постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.07.2024 про заборону в`їзду в Україну, з огляду на таке.

Відповідно до ст.101 Конституції України, парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Статтею 16 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначено, що Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.

В силу вимог ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

При розгляді звернення Уповноважений: 1)відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2)роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3)направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4)відмовляє в розгляді звернення.

Відповідно до встановлених обставин справи, до Уповноваженого надійшла скарга адвоката Гончарова Івана Олександровича від 18.09.2024, зареєстрована в Секретаріаті Уповноваженого 4.09.2024 за вхідним № Г-35487.3/24, у якій він просив вирішити питання про скасування постанови про заборону в`їзду в Україну ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.07.2024 щодо Позивача».

Відповідно до вимог статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Скаргу адвоката Гончарова Івана Олександровича в інтересах Позивача Секретаріатом Уповноваженого у відповідності до вимог статті 20 Закону України «Про звернення громадян» розглянуто та листом від 26.09.2024 № 58649.4/F-35487.3/24/44.1 надано обґрунтовану відповідь щодо направлення скарги до відповідного органу за належність для розгляду.

Листом від 30.09.2024 № 58999.4/Г-35487.3/24/44.1, Секретаріат Уповноваженого просив Державну прикордонну службу України здійснити перевірку по суті порушених адвокатом Гончаровим Іваном Олександровичем в інтересах Позивача питань та поінформувати Уповноваженого та адвоката Гончарова Івана Олександровича про результати розгляду скарги у визначений чинним законодавством строк.

Листом від 01.10.2024 № 02.3/Г-9336/16035, Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила Секретаріат Уповноваженого про направлення зазначеного вище листа Відповідача за належністю начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В свою чергу ІНФОРМАЦІЯ_4 листом від 08.10.2024, що зареєстрований в Секретаріаті Уповноваженого за вхідним № Г-35487.3/24/18416.9 від 14.10.2024, повідомило Секретаріат Уповноваженого про розгляд скарги адвоката Гончарова Івана Олександровича в інтересах Позивача.

З огляду на викладене, суд вважає, що під час опрацювання скарги адвоката Гончарова Івана Олександровича в інтересах Позивача Уповноважений Верховної ради України з прав людини діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян».

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, дослідивши встановлені обставини справи, надані сторонами письмові докази та доводи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачами, які заперечують проти позову, у свою чергу доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови та вчинених дій у спірних правовідносинах.

Відтак, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Судові витрати не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 , адреса, АДРЕСА_4 .

Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, , адреса: вул.Інститутська, 21/8, м.Київ, 01008.

Суддя Марина ХЛІМОНЕНКОВА

.