Справа № 320/23146/23
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року Справа №320/23146/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у письмовому провадженні із дотриманням правил загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного бюро розслідувань

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Державного бюро розслідувань (далі - відповідач, ДБР), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 30.05.2023 № 239 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого першого відділу управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень вчинених військовослужбовцями, головного оперативного управління Державного бюро розслідувань;

- зобов`язати поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в системі Державного бюро розслідувань, та здійснити відповідні записи до трудової книжки;

- зобов`язати сплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати сплатити на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 грн.

Позиції сторін

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що за результатами конкурсу 09.12.2020 ним було укладено контракт із ДБР №324, на 6 років, займав посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах першого відділу управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень вчинених військовослужбовцями, головного оперативного управління Державного бюро розслідувань, тобто на посаду начальницького складу Державного бюро розслідувань.

На підставі ініційованого позивачем рапорту, згідно наказу ДБР №297-ОС/дск 16.06.2021, був переведений для подальшого проходження служби на посаду оперуповноваженого першого відділу управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень вчинених військовослужбовцями, головного оперативного управління Державного бюро розслідувань.

03.04.2023 позивач був попереджений про наступне скорочення його посади у зв`язку із скороченням штату внаслідок затверджених змін до штатного розпису згідно наказу ДБР від 29.03.2023 №113дск та згідно наказу ДБР від 31.01.2023 №143-ОС/дск про попередження працівників. Зауважив, що лише 03.05.2023, фактично через місяць з ним було проведено бесіду на якій доведено про те, що в центральному апараті ДБР відсутні для позивача вакантні або тимчасово вакантні рівнозначні посади. Водночас були запропоновані посади за дислокацією в м. Луцьку, м. Мелітополі та м. Херсон, у м. Харкові, м. Краматорськ, м. Северодонецьк, м. Маріуполь . Та, у зв`язку із сімейним обставинами ОСОБА_1 змушений був відмовитись від запропонованих посад.

Також, в ході бесіди, позивачу не було надано жодного документу, який би підтверджував відсутність рівнозначних йому посад в центральному апараті ДБР чи в територіальному управлінні.

Позивач також зауважив, що за час несення ним служби в ДБР дисциплінарні стягнення відсутні, зауважень до службової діяльності не було, нагороджувався відомчими нагородами а саме медалями «15 років сумлінної служби» та « 20 років сумлінної служби» та неодноразово грошовими винагородами. Також, проходив двічі підвищення кваліфікації та має свідоцтва від 15.11.2021 та від 17.03.2023, та щомісяця проходив тести з моніторингу рівня знань на високому рівні. Відмітив, що має посвідчення учасника бойових дій.

Зокрема, покликаючись на положення пп. 9 п. 59, п. 60, п. 61, п. 62 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою КМУ від 05.08.2020 №743, також ст. 49-2 КЗпП України, відповідачем було порушено вказані норми, а саме не було запропоновано призначення на посаду оперуповноваженого в центральному апараті ДБР.

Позивач вказує, що скорочення його посади було проведено незаконно, без наявних підстав та всупереч чинному законодавству.

Враховуючи положення ст. 49-2 КЗпП України при звільненні у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений орган разом із попередженням зобов`язаний запропонувати працівнику усі наявні вакантні посади, які працівник може за своєю кваліфікацією обіймати. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакантні посади, які відповідають вказаним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України вважається що роботодавець виконав вказаний обов`язок у разі якщо були запропоновані робітнику усі вакантні посади, які з`явились на підприємстві протягом періоду з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудового договору та які існували на день звільнення.

Відповідно до наказу від 30.01.2023 року за №39дск були введені зміни до штатного розпису, а саме з 07 лютого 2023 року, була скасована посада оперуповноваженого в другому відділі Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, а з 15 лютого 2023 року було оголошено конкурс на дану посаду. Дані у відкритому доступі на сайті ДБР.

Відповідно до штатного розпису згідно наказу від 10.01.2023, який вводився в дію з 01.01.2023 було передбачено у штаті 744 особи. В Управлінні позивача працювало 31 особа, а відповідно до змін від 04.04.2023 вивільнювалось 30 осіб. Вказуючи на положення ст. 48, п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» ДБР протягом 2023 року не було зроблено жодного повідомлення до центру зайнятості про вивільнення своїх працівників.

Додає, що згідно внесених змін від 04.04.2023 в Управлінні позивача було скорочено кількість посад з трьох на три, тобто вбачається, що кількість посад Управління не змінилась, наголошує, що змінилась лише назва Управління. Одночасне виведення та введення 30 посад не є скороченням. Вказуючи на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 29.07.2020 у справі №814/1710/16, зауважує, що не може бути проведена реорганізація до звільнення працівників, попереджених про скорочення штату. Та, працівників ДБР було попереджено 03 квітня 2023 року, а зміни до розпису були введені в дію 04 квітня 2023 року, тобто два місяці про попередження порушено роботодавцем. Новий або змінений штатний розпис (вже без урахування посад, що підлягають скороченню) має бути введений в дію тільки після дати закінчення двомісячного строку попередження працівників про їх звільнення.

Також вказує на нелогічність звільнення із займаної посади враховуючи що на дату звільнення спірна посада згідно введених в дію 04.04.2023 змін до штату вже не мала бути.

Зауважує, що 25.04.2023, 12.05.2023, 17.05.2023, 03.05.2023 в ДБР були здійснені оголошення про конкурси на посади, які мали бути запропоновані позивачу. Відповідно з 03 квітня 2023 року по дату звільнення 05.06.2023 року відповідач мав вакантні посади, але їх не запропонував. Після звільнення ОСОБА_1 штатний розпис не змінився. Зауважив вкотре, що розписом від 04.04.2023 року одночасно було виведено та введено 30 посад та штатна кількість працівників не змінилась, а отже скорочення штату не відбулось.

Наполягає, що в силу п. 62 Положення №743 та ст. 42 КЗпП України, мав переважне право перед колегами щодо залишення на роботі. Вказані ДБР мотиви про незадовільні результати та ефективність роботи вважає безпідставними, не доведеними доказами.

Наказ №239 від 30.05.2023 про звільнення вважає протиправним, останній підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України зазначає про право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. Позивач зазначив, що враховуючи що звільнення відбулось з порушенням діючого законодавства, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та у приниженні його ділової репутації. ОСОБА_1 зазначив, що має на утриманні двох дітей 2018 та 2014 року народження, іншого джерела заробітку окрім посади в ДБР відповідно не мав, у зв`язку із наказом про звільнення сім`я опинилась у скрутному матеріальному становищі, через що він був змушений докладати значних зусиль для організації життя свого та сім`ї, враховуючи також обставини воєнного стану в країні. Додав, що отримавши попередження без пропозиції вакантних посад, позивач не вважав це належним повідомленням про звільнення та сподівався на залишення на роботі. Також позивач розраховував, що у порівнянні із колегами яких теж було попереджено про вивільнення, він мав перевагу перед ними на залишенні на роботі. Відповідно він не займався пошуками роботи та як наслідок втратив час, який міг використати для пошуку. Вказана ситуація тримає позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі, кожного дня хвилює відчуття матеріальної небезпечності і незахищеності. Незаконне звільнення також принижує його ділову репутацію, оскільки він мав переважне прав на залишенні на роботі враховуючи свою кваліфікацію та досягненнями у службі. В умовах воєнного стану в країні спірне звільнення вважає недопустим, що зумовлює вимогу про виплату завданої позивачу моральної шкоди, розмір якої в умовах складної внутрішньо та зовнішньо політичної ситуації в країні в умовах збройної агресії рф оцінює в 1 грн.

Просить врахувати ст. 235 КЗпП України та стягнути із відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідач свою позицію обґрунтовує виключно на положеннях спеціального законодавства, яке застосовує до даних правовідносин, а саме: Закон України «Про Державне бюро розслідувань» та Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу ДБР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі - Положення № 743).

Зазначає, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду щодо правозастосування, викладеній у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8a15, від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, a трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відтак, вважає, що слід констатувати, що положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення оперуповноваженого Головного оперативного управління ДБР з посади у зв`язку зі скороченням штату, проведенням організаційно-штатних заходів та відсутність у спеціальних нормативно-правових актах гарантій для звільненого працівника, які передбачені КЗпП України, не обумовлює їх застосування субсидіарно, оскільки в цьому випадку воля законодавця спрямована на урегулювання трудових відносин, як це передбачено Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та Положенням № 743.

В наступному також зазначає, що у зв`язку із збільшенням корупційних проявів, кримінальних правопорушень в умовах воєнного стану в країні, вирішуючи питання підвищення ефективності діяльності ДБР як державного правоохоронного органу, до підслідності якого віднесено вказані вище кримінальні правопорушення, та з метою раціонального використання кадрового потенціалу та проведення суміжних заходів, спрямованих на поліпшення діяльності оперативних підрозділів на підставі пунктів 4, 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» наказом ДБР від 29.03.2023 № 113 дск внесені зміни до штатного розпису центрального апарату ДБР на 2023 рік, затвердженого наказом ДБР від 10.01.2023 № 10 дск.

У зв`язку із змінами до штатного розпису ДБР, Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями Головного оперативного Управління ДБР фактично ліквідовано (виведено із штатного розпису), та створено новий підрозділ (введено в штатний розпис) Управління оперативного забезпечення розслідування військових кримінальних правопорушень Головного оперативного Управління ДБР. Та таке виведення із штатного розпису супроводжувалось виведенням осіб рядового та начальницького складу в повному складі, тобто відбулось скорочення штату працівників ДБР, які разом з підрозділом виведені із штатного розпису.

Наполягає, що чинне законодавство не передбачає автоматичного переходу особи ліквідованого підрозділу, який перебуває поза штатом у новоутворений, а також не обов`язує роботодавця працевлаштувати таку особу.

Зазначає, що зі штату Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями виведено 7 посад оперуповноваженого, та введено 6 посад оперуповноваженого Управління оперативного забезпечення розслідування військових кримінальних правопорушень. Тобто, під час проведення вищезгаданих організаційно-штатних змін відбулось також кількісне скорочення посад оперуповноваженого (посада, які обіймав позивач). Відповідно до підпункту 4 пункту 107 Положення № 743 скорочення штату осіб рядового і начальницького складу ДБР є підставою для розірвання контракту та звільнення такої особи із служби за ініціативою ДБР, що у своє чергу зумовило звільнення ОСОБА_1 .

Відповідач наполягає на дотриманні процедури звільнення ОСОБА_1 покликаючись на положення п. 106, пп. 4 п. 107 Положення №743, попереджено про наступне звільнення зі служби 03.04.2023, проведено бесіди 03.05.2023 де запропоновано 6 вакантних посад відповідно до його професійної підготовки та компетентності та 23.05.2023, враховуючи відмову від запропонованих вакантних посад під час бесіди попередньої, та те, що він виявив бажання звільнитись зі служби в ДБР, вирішено подати подання про його звільнення. Подання скеровано 23.05.2023.

Зазначені позивачем обставини переважного права залишення на роботі, відповідач вважає необґрунтованим, враховуючи застосування ОСОБА_1 за даними правовідносинами трудового законодавства та п. 62 Положення №743. Покликаючись на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 29.11.2018 у справі №292/50/18, від 12.08.2020 у справі №753/3889/17 та від 11.07.2022 у справі №707/818/20, перевага надається працівнику за більш високою кваліфікацією та досягненням у службовій діяльності (первинний критерій) і лише за рівних умов за первинним критерієм надається така перевага. Враховуючи, окрім вказаних, висновки Верховного Суду у постанові від 12.10.2018 у справі №678/896/17 зазначає про дискреційні повноваження власника щодо надання переваги у залишенні на роботі працівника. Статус учасника бойових дій не є перевагою у залишенні на роботі та зауважує, що ОСОБА_1 не мав більш високої кваліфікації та досягнень у службовій діяльності у порівняні із іншими працівниками. Та відмітив, що оскільки всі три однорідні посади у підрозділі, в якому проходив службу позивач були скорочені, а відтак переважне право щодо працівників не застосовувалось, оскільки таке підлягає застосуванню в разі проходження служби на тій же посаді у тому ж підрозділі.

Додає, що ДБР є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження безпосередньо і через територіальні управління, вказане передбачено частиною третьою статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ОСОБА_1 укладаючи контракт усвідомлював свої обов`язки та відповідальність під час несення служби в ДБР по всій території України, в тому числі на території інших територіальних управлінь ДБР.

Завершивши організаційні заходи, пов`язані зі скороченням посад, вважає правомірним наказ від 30.05.2023 №239-ос/дск яким ОСОБА_1 звільнено зі служби 05.06.2023.

Процесуальні дії у справі

19.07.2023, ухвалою суду дана позовна заява була відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої ч. 6 ст. 161 КАС України та визначено позивачу порядок та строк усунення недоліків позовної заяви.

24.08.2023, позивачем подано заяву із проханням визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом та поновити строк звернення.

02.10.2023, ухвалою суду задоволено заяву позивача, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду із позовною заявою та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду із позовом до Державного бюро розслідувань щодо оскарження наказу № 239 від 30.05.2023; відкрито провадження в адміністративній справі та визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

18.10.2023 до суду надійшли матеріали від ДБР із грифом "ДСК" у вигляді копії документів, що стосуються звільнення ОСОБА_1 , враховуючи положення вимог Типової інструкції № 736 та Інструкції № 435, із правом ознайомитися з цими документами, після надання письмового зобов`язання стосовно нерозголошення службової інформації, а також без здійснення їх копіювання та фотографування, керівники юридичних осіб, громадських об`єднань без статусу юридичної особи та фізичні особи за розголошення службової інформації несуть відповідальність відповідно до закону.

02.11.2023, ухвалою суду задоволено частково клопотання позивача та суд витребував від Державного бюро розслідувань належним чином завірені докази доведення до відома ОСОБА_1 наказу про звільнення від 30.05.2023 № 239-ос/дск та надати пояснення щодо заперечень ОСОБА_1 викладених під час ознайомлення зі спірним наказом.

13.11.2023 до суду надійшли матеріали від ДБР із грифом "ДСК" у вигляді копії документів, що стосуються звільнення ОСОБА_1 , на виконання вимог ухвали суду від 02.11.2023 враховуючи положення вимог Типової інструкції № 736 та Інструкції № 435, із правом ознайомитися з цими документами, після надання письмового зобов`язання стосовно нерозголошення службової інформації, а також без здійснення їх копіювання та фотографування, керівники юридичних осіб, громадських об`єднань без статусу юридичної особи та фізичні особи за розголошення службової інформації несуть відповідальність відповідно до закону.

01.12.2023, відповідач через систему "Електронний суд" подав додаткові пояснення по справі.

11.12.2023 в справі зареєстровано відзив на позовну заяву від відповідача.

В матеріалах справи містяться документи надані Державним бюро розслідувань на вимогу ухвали суду від 02.11.2023 з присвоєним грифом «Для службового користування».

12.04.2024 судом ухвалено перейти до розгляду адміністративної справи №320/23146/23 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 13 травня 2024 року об 10:30 год.

13.05.2024 в підготовче судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Лук`янович В.О.

Враховуючи думку представника відповідача, суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача, оголосити перерву у судовому засідання для надання позивачу можливості використати право на отримання правничої допомоги.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 11 червня 2024 року о 10:30 год., про що сторони по справі повідомлені належним чином.

11.06.2024 в підготовче судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Олійник А.Д.

Враховуючи думку представника відповідача, суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача, оголосити перерву у судовому засідання для надання можливості представнику позивача направити адвокатський запит до ДБР щодо додаткових доказів для справи.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 17 липня 2024 року об 11:30 год., про що сторони по справі повідомлені належним чином.

17.07.2024 в підготовче судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 , представник позивача Алпатьєва Н.Ю. та представник відповідача Лук`янович В.О.

В ході проведення підготовчого судового засідання судом встановлено, що адвокатом здійснено запит 12.06.2024 №32/24 щодо надання ДБР - копії штатного розпису Державного бюро розслідування на теперішній час, копії штатного розпису на теперішній час в ТУДБР у м. Києві, копії штатного розпису Головного оперативного управління ДБР. Представник позивача вказує, що відповідь на адвокатський запит не отримано.

Позивачем подано до суду клопотання (від 17.07.2024) з проханням витребувати документи від відповідача.

Враховуючи позиції сторін у справі, суд на місці ухвалив оголосити перерву для надання часу представнику відповідача підготувати заперечення на клопотання позивача про витребування документів від ДБР.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 06 серпня 2024 року о 09:20 год., про що сторони по справі повідомлені належним чином.

06.08.2024 в підготовче судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 , представник позивача Алпатьєва Н.Ю. та представник відповідача Лук`янович В.О.

Представник відповідача подала до суду 06.08.2024 заперечення на клопотання представника позивача про витребування документів, та просить суд відмовити у задоволенні даного клопотання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суд від 06.08.2024 частково задоволено клопотання представника позивача, ухвалено витребувати від Державного бюро розслідувань належним чином завірені докази.

Наступне судове засідання призначено на 30.09.2024 о 13:15 год., про що сторони повідомлені належним чином.

24.09.2024 до суду надійшли матеріали від ДБР із грифом "ДСК" у вигляді копії документів на виконання вимог ухвали суду від 06.08.2024.

30.09.2024 за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Алпатьєвої Н.Ю., представників відповідача Свистунова А.В. та Лук`янович В.О., у судовому засіданні судом на місці оголошено перерву для надання можливості представнику позивача ознайомитись з документами поданими відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 06.08.2024.

Наступне судове засідання призначено на 15.10.2024 об 11:30 год., про що сторони повідомлені належним чином.

15.10.2024 судове засідання знято з розгляду у зв`язку з несправністю системи ВКЗ, та визначено наступне підготовче судове засідання на 24.10.2024 о 10:30 год.

24.10.2024 в судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 , представника позивача Алпатьєва Н.Ю., представники відповідача Свистунов А.В. та Лук`янович В.О.

Представник позивача 11.10.2024 подала суду клопотання про повторне витребування документів від відповідача.

Представник відповідача через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" (зареєстровано 23.10.2024) подала до суду заперечення щодо клопотання представника позивача про повторне витребування документів від відповідача.

Заслухавши позиції сторін щодо поданих клопотань, суд порадившись на місці ухвалив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про повторне витребування документів від відповідача, та поставив на обговорення питання щодо можливості закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 24.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25 листопада 2024 року о 09:30 год.

25.11.2024 судове засідання знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.

Наступне судове засідання призначено на 15.01.2025 о 09:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

15.01.2025 представником позивача подано до суду додаткові пояснення.

15.01.2025 в судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 , представника позивача Алпатьєва Н.Ю., представник відповідача Лук`янович В.О.

Суд порадившись на місці ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні у зв`язку із витребуванням від відповідача за ініціативою суду додаткові докази у справі у вигляді довідки про розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці що передували звільненню.

Наступне судове засідання призначено на 05.02.2025 о 09:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

04.02.2025 відповідачем подано до суду довідку про середній розмір грошового забезпечення позивача.

05.02.2025 в судове засідання прибули позивач ОСОБА_1 , представника позивача Алпатьєва Н.Ю., представник відповідача Лук`янович В.О.

Представником відповідача подано до суду додаткові пояснення у письмовому вигляді.

Позивач ОСОБА_1 та представник Алпатьєва Н.Ю. в судовому засіданні позов підтримали та просили суд вимоги задовольнити.

Представник відповідача Лук`янович В.О. просила суд відмовити в позові.

Встановивши позиції сторін, дослідивши надані сторонами докази, за відсутності заперечень сторін, судом на місці ухвалено про продовження вирішення справи у порядку письмового провадження.

Таким чином, суд продовжує розгляд справи у порядку письмового провадження враховуючи позиції сторін та наявні в матеріалах справи письмові докази.

Встановлені судом обставини

Згідно наданих до суду матеріалів дск вбачається, що контракт №324 між ДБР та ОСОБА_1 підписаний 07 грудня 2020 року на шість років, останнього прийнято на службу до Державного бюро розслідувань за посадою протягом строку дії цього контракту та відповідно до його умов.

Контакт підписаний сторонами, скріплений печаткою та набув чинності з 09 грудня 2020 року.

ОСОБА_1 займав посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань, тобто посаду начальницького складу Державного бюро розслідувань.

На підставі рапорту ОСОБА_1 , за наказом ДБР №297-ОС/дск 16.06.2021, був переведений для подальшого проходження служби на посаду оперуповноваженого першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань.

Згідно наказу Державного бюро розслідувань від 10.01.2023 №10дск «Про затвердження змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2023 рік» затверджено та введено в дію з 01 січня 2023 року штатний розпис центрального апарату Державного бюро розслідувань.

Зокрема штатний розпис центрального ДБР передбачав 744 посади та відповідно в Управлінні оперативного забезпечення розслідування кримінальних справ, вчинених військовослужбовцями з 31 штатною одиницею, а саме

старший начальницький склад ДБР - керівник Управління - 1 посада та заступник керівника Управління - 1 посада;

першого відділу старший начальницький склад ДБР: начальник відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 3 посади, старший оперуповноважений - 3 посади та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 3 посади;

другого відділу старший начальницький склад ДБР: начальник відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 3 посади, старший оперуповноважений - 3 посади, та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 3 посади;

третього відділу старший начальницький склад ДБР: начальник відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 3 посади, старший оперуповноважений - 3 посади та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 2 посади.

Відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 29 березня 2023 року № 113 дск «Про затвердження змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2023 рік» затверджено та введено в дію з 04 квітня 2023 року зміни №10 до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань від 10 січня 2023 року №10 ДСК.

За вказаним наказом вводяться 30 штатних одиниць, виводяться - 30 штатних одиниць.

Виводиться зі штатного розпису Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних справ, вчинених військовослужбовцями

Головного оперативного управління старший начальницький склад ДБР - керівник Управління - 1 посада та заступник керівника - 1 посада;

першого відділу старший начальницький склад ДБР: начальник відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 3 посади, старший оперуповноважений - 3 посади та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 3 посади;

другого відділу старший начальницький склад ДБР: начальник відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 3 посади, старший оперуповноважений - 3 посади, та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 2 посади;

третього відділу старший начальницький склад ДБР: начальник відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 3 посади, старший оперуповноважений - 3 посади та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 2 посади.

Та вводиться до штатного розпису Управління оперативного забезпечення розслідування військових кримінальних правопорушень

Головного оперативного управління старший начальницький склад ДБР: керівник Управління - 1 посада, заступник керівника Управління - 1 посада;

першого відділу старшого начальницького складу ДБР начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 5 посад, старший оперуповноважений - 4 посади та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 3 посади;

другого відділу старшого начальницького складу ДБР начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, старший оперуповноважений в особливо важливих справах - 1 посада, старший оперуповноважений - 4 посади та середній начальницький склад ДБР: оперуповноважений - 3 посади.

03 квітня 2023року ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення зі служби по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів у Державному бюро розслідувань внаслідок змін до штатного розпису відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 29 березня 2023 року № 113 дск «Про затвердження змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2023 рік», наказу Державного бюро розслідувань від 31 березня 2023 року № 143-ос/дск «Про попередження працівників».

Відповідно попереджено про наступне скорочення посади оперуповноваженого першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань, яку ОСОБА_1 займав, та зазначено що буде звільнено із служби у Державному бюро розслідувань на підставі підпункту 4 пункту 107 та відповідно до пункту 112 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743 (із змінами), із достроковим припиненням (розірванням) контракту про проходження служби у Державному бюро розслідувань (далі контракт) на підставі пункту 13 контракту.

Із вказаним попередженням ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 03.04.2023 що відображено в Додатку до наказу ДБР від 31.03.2023 №143-ос/дск.

Відповідно до аркушу бесіди від 03.05.2023 (№ 101дск/вн) з ОСОБА_1 , ДБР ставилось на вирішення питання подальшого проходження служби або звільнення та запропоновано ОСОБА_1 вакантні рівнозначні посади у територіальних управліннях ДБР, а саме:

оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові;

оперуповноважений Першого оперативного відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві;

оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві;

оперуповноважений Першого оперативного відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську;

оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Сєвєродонецьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську;

оперуповноважений Третього оперативного відділу (з дислокацією у м. Маріуполі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.

На даному аркуші бесіди відмічено, що від проходження за запропонованими посадами ОСОБА_1 відмовився, виявив бажання звільнитись. Зазначено про підготовку подання про звільнення зі служби в ДБР.

На аркуші бесіди із ОСОБА_1 проведеної 23.05.2023 (№ 107дск/вн) вбачається, що ставилось питання щодо звільнення ОСОБА_1 враховуючи що під час бесіди 03.05.2023 останній відмовився від запропонованих вакантних посад, виявив бажання звільнитись зі служби та відповідно вказано про підготовку подання про звільнення.

23.05.2023 уповноваженими ДБР подано подання про звільнення ОСОБА_1 із служби в Державному бюро розслідування у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, відповідно до підпункту 4 пункту 107 Положення про проходження служб особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (зі змінами), в якому означено наслідки проведених бесід 03.05.2023 та 23.05.2023.

Наказом ДБР від 30 травня 2023 року №239-ос/дск, відповідно до пунктів 8 та 9 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», абзацу другого пункту 95, пункту 96, абзацу другого пункту 105, пункту 106, підпункту 4 пункту 107 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743 (зі змінами), статті 241-1 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та у зв`язку із скороченням штату, проведенням організаційно-штатних заходів у Державному бюро розслідувань відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 29 березня 2023 року № 113 дск «Про затвердження змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2023 рік», наказано:

Звільнити із служби в Державному бюро розслідувань у запас підполковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_1, оперуповноваженого першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань 05 червня 2023 року, у зв`язку із скороченням штату у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 09 грудня 2020 року № 324.

Підстави видання наказу: наказ Державного бюро розслідувань від 31 березня 2023 року № 143-ос/дск «Про попередження працівників», попередження про наступне звільнення із служби ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року, подання про звільнення із служби в Державному бюро розслідувань керівника Управління оперативного забезпечення розслідування військових кримінальних правопорушень, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань полковника Державного бюро розслідувань Житника С.Ю. від 23 травня 2023 року № 106дск/вн, аркуші бесіди з ОСОБА_1 від 03 травня 2023 року № 101дск/вн та від 23 травня 2023 року № 107дск/вн.

Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом порушених прав.

Відповідно, предметом спору у справі є наказ ДБР від 30.05.2023 № 239 про звільнення, які підлягає перевірці судом на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначені в ч. 3 даної статті кодексу.

Застосовано судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України від 12.11.2015 № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794).

Частиною першою статті 14 Закону № 794 визначено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Згідно частин другої та третьої статті 14 Положення №794 служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 14 Закону № 794 трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки визначає Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі - Положення № 743).

Пунктами 2, 3 Положення № 743 визначено, що служба у Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань (далі - особи рядового та начальницького складу) є громадяни України, які на конкурсній основі у добровільному порядку (за контрактом) прийняті на службу до Державного бюро розслідувань і яким присвоєно спеціальні звання осіб рядового та начальницького складу відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 за своїм статусом у ДБР був особою начальницького складу Державного бюро розслідувань, перебуваючи на службі на підставі контракту.

За приписами пунктів 42, 44, 53 Положення № 743 контракт про проходження служби у Державному бюро розслідувань (далі - контракт) - це письмова угода, що укладається на добровільній основі між громадянином України та державою, від імені якої виступає Державне бюро розслідувань, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження такої служби.

Контракт укладається на строк, зокрема, від шести до десяти років - з особами, які приймаються на службу на посади, що заміщуються особами середнього та старшого начальницького складу.

Днем припинення строку дії контракту вважається день, зазначений у наказі по особовому складу про звільнення із служби,

- день закінчення строку дії контракту;

- день, зазначений у наказі по особовому складу про звільнення із служби, - у разі дострокового розірвання контракту;

- наступний день після дня смерті (загибелі) особи рядового та начальницького складу, зазначеного у свідоцтві про смерть, а також визнання її судом безвісно відсутньою або оголошення померлою.

За приписами підпункту 4 пункту 107 Положення № 743 контракт припиняється (розривається), а особи рядового та начальницького складу звільняються із служби, - у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, про що особи рядового та начальницького складу попереджаються за два місяці.

Відповідно до пункту 112 Положення № 743 контракт може бути розірвано достроково з ініціативи Державного бюро розслідувань і особу рядового чи начальницького складу може бути звільнено із служби у випадках, передбачених підпунктами 1 - 4, 6 і 8 - 13 пункту 107 і абзацом першим пункту 109 цього Положення.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми Закону №794-VIII та Положення №743, суд зазначає, що особи рядового та начальницького складу можуть бути звільнені зі служби в ДБР у зв`язку із скороченням штату у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, за умови попередження за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 12 Закону № 794-VIII директор Державного бюро розслідувань затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань.

Тобто, прийняття відповідних рішень про скорочення штату законодавцем віднесено до дискреційних повноважень директора ДБР, оскільки в силу приписів частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» саме директор ДБР уповноважений визначати структуру та штатну чисельність територіальних органів ДБР і таке право є безумовним.

Відповідно до ст. 9 Закону № 794 систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань становить 1 тисячу 600 осіб.

Державне бюро розслідувань є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження безпосередньо і через територіальні управління.

Для забезпечення виконання завдань Державного бюро розслідувань утворюються такі його територіальні управління:

1) територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області;

2) територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області;

3) територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області;

4) територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь;

5) територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області;

6) територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області;

7) територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.

Територіальні управління Державного бюро розслідувань є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Територіальні управління Державного бюро розслідувань діють на підставі положень, що затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Пунктами 54, 55 Положення № 743 закріплено, що посади, на які призначаються особи рядового та начальницького складу, та відповідні їм спеціальні звання Державного бюро розслідувань визначаються штатним розписом (штатом).

Перелік посад, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, визначається Директором Державного бюро розслідувань.

Таким чином суд вказує, що роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду.

З матеріалів справи встановлено, що внаслідок затвердження та введення з 04 квітня 2023 року в дію змін №10 (наказ ДБР від 10.01.2023 №10дск) до штатного розпису ДБР наказом №113 дск від 29.03.2023, вакантні посади оперативних підрозділів потребували більш раціонального використання кадрового потенціалу та проведення суміжних заходів, спрямованих на поліпшення їх діяльності у зв`язку із збільшенням військових кримінальних правопорушень. Оскільки посада позивача була скорочена (оперуповноважений першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями) позивачу під час першої бесіди 03.05.2023 було запропоновано рівнозначні посади в територіальних управліннях ДБР, від яких він відмовився.

Суд зазначає, що за даних правовідносин в ДБР відбулось скорочення штату, внаслідок змін до штатного розпису виведено Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних справ та введено Управління оперативного забезпечення розслідування військових кримінальних правопорушень. Відповідно, спостерігається не реорганізація, а зміна назви головного оперативного управління враховуючи при цьому що кількість штатних одиниць 30 виведено та введено така ж сама кількість посад. В свою чергу посада позивача оперуповноважений першого відділу яку займали 3 штатні одиниці разом із позивачем та у введеному Управлінні за іншою назвою спірна штатна одиниця також передбачала 3 посади оперуповноваженого першого відділу.

Слід зазначити, що введені наказом ДБР від 29.03.2023 № 113 дск зміни до штатного розпису центрального управління ДБР введені в дію з 04.04.2023, із визначеними 30 штатних одиниць першого відділу спірного Управління не є підставою для перегляду судом на предмет дотримання законодавства під час видання відповідачем попереднього наказу від 10.01.2023 №10дск який вводився в дію з 01.01.2023 з визначеними 31 штатною одиницею першого відділу спірного Управління та зазначеного наказу, оскільки це є виключно дискреційні повноваження ДБР.

Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 60, пункту 61 Положення № 743 призначення (переведення) осіб рядового та начальницького складу (переміщення по службі) здійснюється на рівнозначні посади - у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів; на нижчі посади - у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів.

Переведення з вищих посад на нижчі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів здійснюється Директором Державного бюро розслідувань (директором територіального управління Державного бюро розслідувань) у межах наданих йому прав щодо призначення на посади за умови відсутності можливості призначити особу рядового та начальницького складу на рівнозначну посаду в цьому ж органі чи підрозділі Державного бюро розслідувань відповідно до вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

У разі реорганізації переважне право на залишення на службі в Державному бюро розслідувань надається особам з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (пункт 62 Положення № 743).

Особи рядового та начальницького складу, переведені з вищих посад на нижчі, можуть просуватися по службі з урахуванням вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та цього Положення (пункт 63 Положення № 743).

З вищенаведеного вбачається, що посади державної служби та посади рядового та начальницького складу ДБР є посадами різних категорій посад з власним правовим статусом, який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу власне контрактом, який укладається з особою при вступі на службу, та Положенням № 743 та Законом № 794 у частині переведення та звільнення.

Згідно пункту 106 Положення № 743 перед звільненням особи рядового та начальницького складу з Державного бюро розслідувань безпосередні та прямі керівники (начальники) проводять з нею індивідуальну бесіду.

У ході бесіди роз`яснюються підстави звільнення і строк внесення подання щодо звільнення, соціальний і правовий захист особи, визначається військовий комісаріат, до якого буде направлено особу після звільнення для постановки на військовий облік, безпосередній або прямий керівник (начальник) дає відповіді на запитання. При цьому враховуються прохання особи, даються необхідні пояснення з питань проходження служби, а також інші питання, пов`язані із звільненням.

Зміст проведеної бесіди відображається в аркуші бесіди (додаток 4), що підписується особою, яка проводила бесіду, особою, яка звільняється, а також особами, які були присутні під час бесіди. У разі відмови особи рядового та начальницького складу підписати аркуш бесіди складається акт про таку відмову, який підписується особою, яка проводила бесіду, та особами, які були присутні під час бесіди. Аркуш бесіди долучається до матеріалів звільнення та зберігається в особовій справі.

У разі коли під час бесіди особа, яка звільняється, порушує питання, що належать до повноважень прямих керівників (начальників), керівник (начальник), який проводив бесіду, доповідає про них старшому прямому керівникові (начальникові).

Як встановлено судом за наданими документами дск, із позивачем ОСОБА_1 проводились бесіди 03.05.2023, 23.05.2023, йому пропонувалися вакантні рівнозначні посади у територіальних підрозділах ДБР, від яких він відмовився. При цьому, під час бесіди позивач не висловив будь-яких прохань (побажань) та/або претензії до порядку та строку розгляду питання про його звільнення. Позивач не вказував на свою відповідність кваліфікаційним вимогам новоутворених рівнозначних посад Управління оперативного забезпечення розслідування військових правопорушень, як під час співбесіди, так і під час судового розгляду не надав суду доказів, які б підтвердити його відповідність таким посадам та спростували б доводи відповідача про відсутність професійних знань та навичок для зайняття новоутворених посад, зокрема посади старшого оперуповноваженого та оперуповноваженого першого та другого відділів Управління оперативного забезпечення розслідування військових правопорушень. В свою чергу позивач висловив бажання щодо звільнення зі служби в ДБР.

За раніше означеним судом положенням приписів підпункту 4 пункту 107 Положення № 743 контракт припиняється (розривається), а особи рядового та начальницького складу звільняються із служби, - у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, про що особи рядового та начальницького складу попереджаються за два місяці.

Відповідно, єдиною вимогою, яка ставиться перед суб`єктом призначення, за наявності окреслених обставин та правових підстав, є попередження відповідного працівника, посада якого скорочується, про вивільнення за два місяці. Та, сам лише факт попередження працівника про ймовірність його звільнення пояснюється тим, що відповідно до вимог підпункту 4 пункту 107 Положення № 743 особа рядового і начальницького складу за таких обставин може бути звільнена лише за умови неможливості її використання на службі. В свою чергу, неможливість використання особи на службі може пояснюватись відсутністю інших вакантних посад, на які може бути переведена особа рядового і начальницького складу, або відмовою особи, посада якої скорочена, від такого переведення. Водночас, із пункту 60 Положення № 743 вбачається, що переведення (переміщення по службі) без конкурсу може бути здійснено лише на рівнозначні та нижчі посади. Тобто законодавством передбачено обов`язок для суб`єкта призначення, яким у даному випадку є Директор ДБР, запропонувати особі рядового і начальницького складу інші рівнозначні або нижчі вакантні посади для належного дотримання процедури звільнення.

Враховуючи абзац 2 пункту 62 Порядку № 743 слідує, що переведення особи рядового і начальницького складу на рівнозначну посаду потребує згоди особи, яка переводиться.

Відповідачем із попередженням про звільнення ОСОБА_2 було запропоновано існуючі в системі ДБР вакантні посади, що відповідали його досвіду роботи, освітньому рівню, стану здоров`я та професійних компетентностей. Та такі посади передбачали зміну дислокації.

Суд враховує, що ОСОБА_1 від переведення на запропоновані посади відмовився у зв`язку із сімейними обставинами, що відповідачем не заперечується.

Та, суд враховує і зауважує, що ОСОБА_1 не подавав рапорту про звільнення зі служби в ДБР після ознайомлення із повідомленням про звільнення зі служби та після проведених із ним бесід 03.05.2023 та 23.05.2023, хоча в самих акрушах бесіди зазначено про висловлення ОСОБА_1 бажання про звільнення із ДБР.

Також, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 14-3 Закону № 794, особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

У нормі прямо вказано, що особи рядового і начальницького складу «можуть» бути переведені у системі Державного бюро розслідувань «без обов`язкового проведення конкурсу» на іншу рівнозначну вакантну посаду. З наведеної конструкції норми слідує, що вжите у частині другій статті 14-3 Закону № 794 слово «може» - означає, що вирішення питання щодо переведення законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення в залежності від існуючих обставин.

Окрім того суд зазначає, що позивач не міг мати легітимних очікувань на те, що буде проходити службу в ДБР протягом всього строку дії укладеного контракту, оскільки контрактом прямо передбачено можливість його дострокового припинення у зв`язку зі скороченням штату.

Також суд вважає необхідним зазначити, що переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду.

Суд зазначає, що даною справою відбулось скорочення посади позивача у зв`язку із чим не підлягає застосуванню трудове законодавство щодо переваженого права залишення на службі оскільки таке переважне право застосовується в разі можливості залишення особи на службі на тій же посаді та у тому ж підрозділі.

За Законом №794 трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Крім того, Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається Законом №794-VIII, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань (Постанова №743).

Суд вважає необхідним також зазначити, що Верховним судом України у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15 викладено висновок щодо правозастосування, який полягає в тому, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення оперуповноваженого ДБР з посади у зв`язку зі скороченням штату.

Водночас, з урахуванням зазначеної вище пріоритетності спеціального законодавства над нормами трудового законодавства, суд вважає за необхідне зауважити, що норми спеціального законодавства, на відміну від норм трудового законодавства, не містять гарантій для звільненого працівника і такі гарантії не можуть бути застосовані субсидіарно, позаяк спірні правовідносини в повній мірі урегульовані Законом № 794-VIII та Положенням № 743, за змістом підпункту 4 пункту 107 якого контракт припиняється (розривається), а особи рядового та начальницького складу звільняються із служби в ДБР у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, про що особи рядового та начальницького складу попереджаються за два місяці.

Між тим, чинне спеціальне законодавство, яке регулює діяльність Державного бюро розслідувань, не зобов`язує роботодавця працевлаштувати таку особу, яка звільняється з посади у зв`язку зі скороченням штату.

В даній справі підлягає перевірці судом дотримання відповідачем порядку звільнення позивача зі служби.

Та враховуючи вище встановлене та зазначене судом, суд вважає необхідним в даній справі врахувати, що згідно вказаного Попередження про наступне звільнення зі служби та Додатку до наказу ДБР від 31.03.2023 №143-ос/дск, ОСОБА_1 був попереджений про наступне звільнення 03.04.2023 та враховуючи спірний наказ від 30.05.2023 №239-ос/дск вбачається, що позивача було попереджено про звільнення менше ніж за два місяці, що є встановленим фактом, підтверджений належними та достатніми доказами та не підлягає спростованню відповідачем.

У висновку, судом встановлено не дотримання відповідачем порядку вивільнення позивача зі служби в ДБР, позивача було попереджено про звільнення менше ніж за два місяці, у зв`язку із чим, спірний наказ ДБР від 30.05.2023 №239-ос/дск є протиправним та підлягає скасуванню.

Позивач просить суд поновити його на посаді оперуповноваженого в системі Державного бюро розслідувань.

Суд зазначає, що відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Наведене положення залишається незмінним і станом на час ухвалення судом рішення.

З огляду на висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу від 30.05.2023 №239-ос/дск, яким 05 червня 2023 року позивача звільнено з посади оперуповноваженого першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань, позивач підлягає поновленню на посаді, з якої його було звільнено.

Вимога про поновлення позивача на посаді оперуповноваженого в системі Державного бюро розслідувань задоволенню не підлягає, оскільки наведеною вище нормою КЗпП України чітко встановлено повноваження суду поновлювати на посаді, з якої працівника було звільнено.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ДБР здійснити відповідні записи до трудової книжки про поновлення на посаді суд зазначає про передчасність заявлення вказаної вимоги до суду, оскільки судом здійснюється захист відповідно встановленого порушеного права, та в даній справі відповідачем ще не вчинялись дії по виконанню судового рішення, відсутній спір між сторонами щодо заявленої вимоги. Відповідно, в даній вимозі суд відмовляє.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу за період 05.06.2023 (у межах позовних вимог, з дати звільнення зі служби) по 19.05.2025 (день ухваленням судом рішення).

З урахуванням набрання чинності 24.03.2022 Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 №2136-IX, частиною шостою статті 6 якого в період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої-п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 КЗпП України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки", кількість робочих днів становила: у період з 05.06.2023 по 31.12.2023 - 150, у 2024 році - 262, у період з 01.01.2025 по 19.05.2025 - 99, разом - 511 робочих днів.

Судом установлено, що згідно з довідкою ДБР від 31.01.2025 №18/10-12-03/15 середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить - 2 068,16 грн., середньомісячна - 62 044,92 грн.

З урахуванням 511 робочих днів вимушеного прогулу за період з 05.06.2023 по 19.05.2025 та середньоденного заробітку (розміру грошового забезпечення) 2 068,16 грн., сума середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу становить - 1 056 829,76 грн., який підлягає стягненню на користь позивача.

Розмір середнього заробітку який підлягає стягненню на користь позивача судом визначається без урахування податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із вказаного розміру, відповідно таке відрахування є обов`язковим для відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць (пункт 1); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

З огляду на наведене правове регулювання, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 62 044,92 грн. підлягає негайному виконанню.

Щодо заявленої позивачем до стягнення 1 грн. завданої моральної шкоди відповідачем суд зазначає слідуюче.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Цією ж статтею встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням, бездіяльністю або рішеннями заподіювача - суб`єкта владних повноважень, та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, при заявленні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачем має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, 28.11.2018 у справі № 281/550/15-а, 21.11.2018 у справі № 826/19928/16, від 30.01.2018 у справі № 813/5138/13-а.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що застосування норм права щодо відшкодування моральної шкоди пов`язане з використанням значної кількості оціночних понять, які окреслені законом. При цьому заподіяння моральної шкоди фізичній особі є фактом конкретного випадку. Тобто, вчинення протиправного діяння (прийняття протиправного рішення) стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Позивач вказує на те, що спірним наказом, діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та у приниженні його ділової репутації. Вказав про те, що має на утриманні двох дітей, яких має забезпечувати, іншого джерела заробітку окрім посади в ДБР не мав, у зв`язку із наказом про звільнення сім`я опинилась у скрутному матеріальному становищі, через що він був змушений докладати значних зусиль для організації життя свого та сім`ї, враховуючи при цьому обставини оголошеного воєнного стану в країні. Отримавши попередження без пропозиції вакантних посад, позивач не вважав це належним повідомленням про звільнення та сподівався на залишення на роботі, він розраховував, що у порівнянні із колегами яких теж було попереджено про вивільнення, він мав перевагу перед ними на залишенні на роботі, у зв`язку із чим він не займався пошуками роботи та як наслідок втратив час, який міг використати для пошуку. Ситуація щодо звільнення тримає позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі, кожного дня хвилює відчуття матеріальної небезпечності і незахищеності, в умовах воєнного стану в країні спірне звільнення є недопустим.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які могли б підтвердити дійсний факт душевних та моральних страждань позивача, викликаних діями та рішенням відповідача або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок прийняття відповідачем такого рішення.

Суд зауважує, що доводи відсутності джерела постійного заробітку, недопустимість звільнення в період оголошеного в країні воєнного стану, не належне повідомлення про звільнення та очікування від відповідача залишення його на роботі, наявність нервової та психологічної напруги через звільнення у зв`язку із необхідністю матеріально забезпечувати родину, не є належними доводами спричинення позивачу моральних страждань, майнових втрат, оскільки не підтверджені відповідними доказами та відповідно, позивачем не підтверджено причинний зв`язок спричинених моральних та душевних страждань, майнових втрат за наслідками вчинених дій та прийнятого рішення відповідачем.

Відтак, позивачем та/або представником не доведено, що спірними діями та рішенням відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, а саме не надано жодних належних доказів того, у чому полягає моральна шкода, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями та прийнятим рішенням відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, 28.11.2018 у справі № 281/550/15-а, 21.11.2018 у справі № 826/19928/16, від 30.01.2018 у справі № 813/5138/13-а.

Посилання на протиправність спірного наказу як обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди суд вважає необґрунтованим в силу вимог законодавства щодо належного доведення розміру завданої шкоди.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині вимог.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Решта доводів сторін не впливають на висновки суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та аргументів, наведених учасниками справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, інших витрат до розподілу судом, сторонами не заявлено, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави для розподілу витрат у справі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 30.05.2023 № 239 про звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого першого відділу управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень вчинених військовослужбовцями, головного оперативного управління Державного бюро розслідувань 05 червня 2023 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань, з 05 червня 2023 року.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюро розслідувань (01011, вул. Панаса Мирного, 28, м. Київ; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2023 по 19.05.2025 у розмірі 1 056 829,76 грн. (один мільйон п`ятдесят шість тисяч вісімсот двадцять дев`ять гривень сімдесят шість копійок), без урахування обов`язкових податків та зборів.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого першого відділу Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань, з 05 червня 2023 року.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державного бюро розслідувань (01011, вул. Панаса Мирного, 28, м. Київ; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) суми середньої розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця 62 044 грн. 92 коп. (шістдесят дві тисячі сорок чотири гривні дев`яносто дві копійки).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.