Справа № 640/22084/22
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року Київ справа №640/22084/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із частковою втратою працездатності без встановлення йому інвалідності, на підставі того, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби 18.06.2021, а 21.10.2021 йому встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби;

- зобов`язати комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум призначити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з частковою (25%) втратою працездатності без встановлення інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою професійної працездатності у розмірі 25 %, яку встановлено станом на дату звільнення позивача з військової служби внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини. Проте відповідач безпідставно відмовив у призначенні йому вказаної допомоги, посилаючись на порушення вимог пункту 7 статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

16.02.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 16.02.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.06.2022 №177 позивача звільнено з військової служби 18 червня 2021 року, тоді як ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби, було встановлено лише 21 жовтня 2021 року, тобто понад тримісячний термін після звільнення позивача з військової служби.

При цьому відповідач зазначає, що в пункті 6 довідки Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА №046668 від 21.10.2021, датою встановлення позивачу страхового випадку є 29 квітня 2021 року, проте зазначена дата не вказує з якого саме часу після звільнення позивача зі служби була видана довідка та встановлена відповідна ступінь втрати ним працездатності у відсотковому співвідношенні.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

В період з 08 жовтня 2016 року по 18 червня 2021 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України у званні старшого лейтенанта медичної служби на посаді начальника медичного пункту червертого артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується наявним у нього посвідченням серії НОМЕР_2 від 08.06.2017, виданим Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 .

На підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2021 № 41 позивач 29 квітня 2021 року пройшов огляд військово-лікарської комісії госпітальної військової частини НОМЕР_4 , за результатом якого йому було видано свідоцтво про хворобу № 49 від 12.05.2021.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 червня 2021 року № 116 позивача було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини.

21 жовтня 2021 року Тернопільським обласним центром медико-соціальної експертизи позивачу була видана довідка про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА №046668 від 21.10.2021, в пунктах 4-6 якої зазначено, що ступінь втрати професійної працездатності позивача у відсотках становить 25%. Причиною втрати професійної працездатності позивача є захворювання пов`язані із захистом Батьківщини. Датою встановлення страхового випадку є 29 квітня 2021 року.

25 жовтня 2021 року позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою професійної працездатності без встановлення інвалідності.

Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.11.2021 №11/1/8529 подані позивачем документи були повернуті без реалізації як такі, що прийняті безпідставно.

Не погоджуючись з рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.11.2021 № 11/1/8529, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року у справі №500/9362/21, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 викладеного в листі №11/1/8529 від 05.11.2021 про повернення без реалізації документів ОСОБА_1 , поданих для призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ним травми під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 направити до Міністерства оборони України висновок щодо можливості виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням травми під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності та подані ним документи для прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

У травні 2022 року позивач повторно звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із частковою втратою ним професійної працездатності без встановлення інвалідності.

Дана заява позивача разом з доданиими до неї документами ІНФОРМАЦІЯ_4 була направлена до комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, повязаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

За результатом розгяду заяви позивача, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, повязаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум дійшла висновку про відмову в призначенні старшому лейтенанту медичної служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою професійної працездатності без встановлення інвалідності, посилаючись при цьому на недотримання ним вимог пункту 7 частини 2 статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Дана обставина підтверджується Витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, повязаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.08.2022 № 108, в якому серед іншого зазначено, що оскільки заявника звільнено з військової служби 18 червня 2021 року, а ступінь втрати професійної працездатності (25%) під час первинного огляду органами МСЕК заявнику було встановлено лише 21 жовтня 2021 року, то останній не має права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою професійної працездатності без встановлення інвалідності.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено його право на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою професійної працездатності без встановлення інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Згідно зі статтею 41 Закону №2232-ХІІ, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), який встановлює єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону №2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII передбачено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною 1 статті 12 Закону №2011 встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону №2011 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 7 частини 2статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Згідно із пунктом 6 статті 16-3 Закону №2011-ХІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначає відповідний Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок N 975).

Відповідно до п.3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, виходячи з приписів наведених норм, у разі встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №750/5074/17 та у справі №820/1835/18, від 12 лютого 2019 року у справі №816/1458/18 та від 10 липня 2019 року у справі № 2040/7881/18.

Як вбачається довідки Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА №046668 від 21.10.2021, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 у відсотках становить 25 відсотків. Дата огляду МСЕК 21.10.2021. Причина втрати професійної працездатності захворювання пов`язані із захистом Батьківщини.

Тобто вказаною довідкою огляду МСЕК позивачу було встановлено втрату працездатності внаслідок захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби саме з 21 жовтня 2021 року.

Оскільки позивач був звільнений з військової служби 18 червня 2021 року, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою ним професійної працездатності без встановлення інвалідності.

Згідно з ч. 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги вищевикладене, оскаржувані в межах розгляду даної справи рішення вважаються такими, що прийняті з урахуванням критеріїв, визначених ч. 2 статті 2 КАС України.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.