Справа № 380/29761/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/29761/23 пров. № А/857/5886/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Максимова Антона Олександровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.01.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. про скасування відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Коморний О.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 20.01.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 20.01.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

14.12.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила скасувати відмову відповідача Головного управління /ГУ/ Державної міграційної служби /ДМС/ України в Львівській обл. від 06.12.2023р. у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.1-6, 46).

Згідно ухвали суду від 21.12.2023р. вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними матеріалами справи (а.с.50-51).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.01.2025р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.170-178).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Максимов А.О., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.183-189).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в розглядуваному випадку відповідач розглянув заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поза межами встановленої процедури, надіславши при цьому ОСОБА_1 відповідний лист. При цьому, будь-якого рішення стосовно заяви позивача від 08.07.2024р. відповідач не прийняв, чим допустив протиправну бездіяльність. За таких умов позицію суду щодо зловживання позивачем процедурою міжнародного захисту слід вважати необґрунтованою.

Відповідач ГУ ДМС України у Львівській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.200-205).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Під час судового розгляду встановлено, що вперше ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС України у Львівській обл. 15.06.2023р. із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та повторно 08.11.2023р.

Позивач ОСОБА_2 одружилася з громадянином України ОСОБА_3 23.11.2011р. згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.11.2011р. (а.с.136).

Згідно довідки № 5153 від 03.01.2020р. ОСОБА_1 зареєстровано громадянином України з 03.01.2020р. та видано тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 від 18.06.2021р., що закінчило свою дію 03.01.2022р. (а.с.94).

Відповідно до довідки про наявність підстав для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 05.01.2022р. встановлено, що громадянка України ОСОБА_1 , уродженець(ка) російської федерації /рф/, набула громадянство України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» та не виконала подане відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, а незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства немає (а.с.89).

27.05.2022р. позивач прибула на територію України, згідно паспорту № НОМЕР_3 , дійсний до 05.06.2022р., однак вперше звернулася до відповідача лише 15.06.2023р.

15.06.2023р. позивач ОСОБА_1 з`явилась до Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській обл. та подала заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.74-88).

12.07.2023р. відповідач ГУ ДМС України у Львівській обл. надав відповідь листом № 4601.4.3-8263/46.2-23, яким повідомив позивача щодо вимог Закону України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI), а також звернув увагу перебування України в умовах воєнного стану. Відповідно до ст.9 Конвенції про статус біженців 1951 року ніщо не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Державна з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки. Також зазначає, що згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну, «за нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Держави мають виключити Україну зі списку «безпечних країн походження». Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія рф. А також робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу тощо в умовах війни. Ураховуючи викладене, станом на теперішній час в Україні вбачається недостатнє гарантування безпеки шукачам притулку з рф (а.с.72-73).

Також 08.11.2023р. позивач повторно звернулася до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в супровідному листі просила розглянути її заяву встановленого зразка про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону № 3671-VI, а також документувати її довідкою про звернення за захистом в Україні (а.с.11-13, 123-133).

Листом № 1111/6/4601.4.3/15001-23 від 06.12.2023р. відповідач повідомив про повернення без розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.12.2023р. у зв`язку з порушенням п.п.1, 2, 5 ст.5 Закону № 3671-VI. При цьому, зазначив про те, що в дозволений проміжок часу після прибуття в Україну, а саме, легально прибувши 27.05.2022р., позивач проживала на території України тривалий час з порушенням законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, з порушенням правил перебування в Україні, тобто проживання в Україні за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився. При цьому, перебуваючи в Україні понад рік в статусі нелегального мігранта, позивач за захистом не зверталася. Таким чином, останньою порушено імперативний порядок та строки звернення за захистом в Україні згідно ст.5 Закону № 3671-VI (а.с.8-10).

Вважаючи протиправним рішення відповідача про повернення без розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не подано будь-яких доказів того, що вона не мала жодної можливості звернутися до міграційних органів протягом означеного періоду (протягом одного року нелегального перебування) з питань шукачів захисту чи іншого узаконення свого перебування на території України.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із такою заявою може бути іншим.

Таким чином, з аналізу фактичних обставин справи можна дійти висновку про мотив зловживання процедурою міжнародного захисту з метою легалізації на території України.

Відтак, позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Фактично рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті не приймалося, а листи відповідача про розгляд звернення мають роз`яснювальний характер та не тягнуть для позивача правових наслідків, фактично та юридично не є актами індивідуальної дії - рішеннями суб`єкта владних повноважень відносно заявника, які потенційно можуть бути предметом спірних правовідносин.

Відсутність спірних правовідносин, у вказаному випадку, свідчить про відсутність порушеного права та предмету позову.

Таким чином, листи відповідача № 4601.4.3-8263/46.2-23 від 12.07.2023р. та № 1111/6/4601.4.3/15001-23 від 06.12.2023р., з яким висловив незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України .

Між тим, висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявленого позову колегія суддів вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» /Закон № 3671-VI/.

Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.ч.5, 6 ст.5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами ст.7 Закону № 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.6 ст.8 зазначеного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. /Правила № 649/, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правничою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно п.2.2 Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до п.п.2.4, 2.5 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4).

Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Згідно ч.1 ст.12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Матеріалами справи підтверджено, що 08.11.2023р. позивач повторно звернулася до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в супровідному листі просила розглянути її заяву встановленого зразка про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону № 3671-VI, а також документувати її довідкою про звернення за захистом в Україні.

Вказану заяву-анкету ОСОБА_1 відповідачем було розглянуто в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», що вбачається зі змісту листа ГУ ДМС у Львівській обл. № 1111/6/4601.4.3/15001-23 від 06.12.2023р. (а.с.8-10).

Разом з цим, процедура розгляду таких заяв відповідно до вимог Закону № 3671-VI складається з таких стадій:

попереднього розгляду заяв (ст.8 Закону № 3671-VI);

розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст.9 Закону № 3671-VI);

прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст.10 Закону № 3671-VI).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень: про оформлення або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до Правил № 649 передбачено, що в обов`язки уповноваженої особи, на яку розписана заява заявника про визнання біженцем, в т.ч. з`ясовує місце тимчасового перебування заявника та здійснює перевірку наявності (відсутності) документів для прийняття (відмови в прийнятті заяви), а територіальним органом з цього приводу виноситься рішення у формі наказу за додатком № 2, при цьому, заявнику направляється відповідне повідомлення за додатком № 3.

Отже, чинним законодавством визначено наступні варіанти поведінки суб`єкта владних повноважень, до якого надійшла заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: прийняття територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

При цьому, після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Окрім цього, відповідно до ст.12 Закону № 3671-VI заявник має право оскаржити таке рішення до ДМС України, а також до суду.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи вищезазначена, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач у встановленому порядку звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порушення позивачем строків на звернення за захистом в Україні не є підставою для повернення без розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (порушення строків може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви).

З наведеного слідує, що відповідач, не розглядаючи заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, встановленому Законом № 3671-VI, допустив протиправну бездіяльність, що полягає у неприйнятті відповідного рішення в порядку, визначеному Законом № 3671-VI, та за формою, встановленою Правилами № 649, за заявою-анкетою громадянина рф ОСОБА_1 від 08.11.2023р., надіславши останній інформаційного листа, в якому вказав на повернення без розгляду вказаної заяви.

Отже, рішення ГУ ДМС України у Львівській обл., яке викладене в листі № К-1111/6/4601-23/4601.4.3/15001-23 від 06.12.2023р., щодо повернення без розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.11.2023р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не ґрунтується на вимогах закону, а тому таке слід вважати протиправним.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» керуючись зазначеними положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судам слід ураховувати, що ст.5 Закону не встановлює санкції за подання заяви про надання статусу біженця із зволіканням. У таких випадках на порушників можуть накладатися лише стягнення у вигляді штрафу, передбачені статтями 203 та 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (ті, що відповідають вимогам ст.31 Конвенції про статус біженців 1951 року). Неприйняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до розгляду та примусове повернення або примусове видворення заявника суперечитиме захисту фундаментальних прав, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року (ст.33 «Невислання біженців»), а також Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (ст.3 «Заборона катування»).

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Судом не надається в межах розглядуваної справи оцінка викладеним у заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обставинам, оскільки розгляд поданих позивачем до відповідача разом із заявою документів є дискреційними повноваженнями ГУ ДМС України у Львівській обл.

Таким чином, колегія суддів вважає, що для належного та ефективного захисту порушених прав позивача та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, оскільки судом фактично встановлено протиправність рішення відповідача про повернення без розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.11.2023р. та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення із вищевказаних мотивів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.243, ст.311, п.2 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Максимова Антона Олександровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.01.2025р. в адміністративній справі № 380/29761/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл., що викладене в листі № К-1111/6/4601-23/4601.4.3/15001-23 від 06.12.2023р., щодо повернення без розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.11.2023р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.11.2023р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, передбаченому Законом України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011р., з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 16.05.2025р.