Справа № 160/2167/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 рокуСправа №160/2167/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-3: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення від 22.11.2024р., визнання протиправними та скасування наказів №726 від 21.11.2024р., №329 від 22.11.2024р., №24 від 22.01.2025р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24.01.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-3: Військової частини НОМЕР_2 та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 11.02.2025р., просить:

- визнати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленого повідомленням за вих. №753 від 22.11.2024р. про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 , протиправним;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.11.2024р. №726 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації в складі команди № НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_4 » в частині призову ОСОБА_1 на військову службу у зв`язку з мобілізацією;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 надати та оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 на підставі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 №329 від 22.11.2024р. в частині зарахування ОСОБА_1 до особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_2 №24 від 22.01.2025р. в частині зарахування ОСОБА_1 до особового складу військової частини НОМЕР_2 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на його утриманні перебувають троє дітей до 18 років, а саме: двоє дітей від попереднього шлюбу дружини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 та спільний син - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , сім`я позивача є багатодітної, що підтверджено відповідним посвідченням серії НОМЕР_5 , доказом того, що діти перебувають на його утриманні є довідка №357 від 01.08.2024р. видана виконкомом Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. 20.11.2024р. позивач особисто звернувся із заявою на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до відповідача-1, до якої були долучені всі необхідні документи, у тому числі, і копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №21.5-31/35721 від 25.07.2024р. стосовно ОСОБА_5 , який є батьком двох дітей від першого шлюбу дружини позивача, що в сукупності свідчить про перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років, проте, повідомленням за вих. №753 від 22.11.2024р. йому було відмовлено у наданні такої відстрочки з підстав не доведення останнім відсутності інших родичів дітей, які мають їх утримувати. Позивач вважає, що відповідач-1 незаконно відмовив у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за наведеною вище заявою посилаючись на те, що законодавством підтвердження факту утримання неповнолітніх дітей за правилами окремого провадження не передбачено про що свідчать і висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.10.2024р. по справі №613/1674/23; жодним нормативно-правовим актом доведення відсутності інших родичів дітей, які мають їх утримувати не передбачено; законодавець не пов`язує право на відстрочку із наявністю інших родичів дітей, які мають їх утримувати або біологічне батьківство, оскільки за абз.3 ч.1 ст.23 згаданого Закону, для отримання відстрочки необхідний лише факт утримання трьох і більше неповнолітніх дітей, відтак, вважає, що ним надано достатні та належні докази перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, що свідчить про наявність у нього права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, тому, на переконання представника позивача відповідачем-1 незаконно було відмовлено у наданні позивачеві такої відстрочки. З огляду на незаконність відмови у наданні позивачеві відстрочки представник позивача вважає, що і прийняті у подальшому стосовно позивача оспорювані наказ відповідача-1 від 21.11.2024р. №726 про призов на військову службу позивача, а також і наказ в/ч НОМЕР_1 №329 від 22.11.2024р. та наказ в/ч НОМЕР_2 №24 від 22.01.2025р. про зарахування позивача до списків особового складу згаданих в/ч є протиправними та підлягають скасуванню, вважає, що у такому разі наявні усі правові підстави для негайного звільнення позивача з військової служби відповідачем-2 (а.с.49-55).

Ухвалою суду від 17.02.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 18.03.2025р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідачів-1,2,3 надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; також у відповідачів-1, 2, 3 витребувані додаткові копії документів що стосуються предмету та підстав позову у порядку ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.69-70).

На виконання вищенаведеної ухвали суду, 18.02.2025р. та 15.05.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача-1 надійшли письмові пояснення в порядку ст.159, 162 Кодексу адміністративного судочинства України (фактично є відзивом на позов), у яких представник відповідача-1 зазначив, що позивач звертався до відповідача-1 з заявами про надання йому відстрочки від призову з підстав «утримання 3-х дітей віком до 18 років» чотири рази - 26.07.2024р., 16.05.2024р. та 22.11.2024р. за якими йому було відмовлено у наданні відстрочки та неодноразово роз`яснено норми діючого Сімейного кодексу України, зокрема, ч.1 ст.260 та ч.1 ст.268 за якими передбачено утримання вітчимом падчерки та пасинка за умови відсутності інших родичів - матері, батька, діда, баби, неповнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. В наданих пакетах документів позивачем не доведено, що згідно норм сімейного законодавства відсутні інші родичі дітей, які мають їх утримувати. Також позивачеві було роз`яснено можливість доведення факту утримання ним дітей у судовому порядку, але позивач ними знехтував, факт утримання пасинка та падчерки в судовому порядку не довів, рішення суду до ІНФОРМАЦІЯ_1 з повним пакетом документів не надав. На переконання представника відповідача, позивач, не маючи права на відстрочку від призову на військову службу у зв`язку із утриманням 3-х дітей до 18 років, зловживав своїм правом на подачу відповідної заяви до комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки жодного разу із чотирьох разів не подавав повного пакету документів визначеного Додатком 5 до Постанови КМУ №560 від 16.05.2024р., а із наданого пакету було встановлено, що батьком малолітніх дітей, а саме: пасинка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , падчерки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 батьком є громадянин ОСОБА_5 , а тому у відповідача-1 не було можливості об`єктивно розглянути матеріали та як наслідок позитивно для позивача прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку з чим просив прийняти дані пояснення при прийнятті рішення (а.с.82-85, 121-124).

19.05.2025р. через систему "Електронний суд" від відповідача-1 надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні адміністративного позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на ті ж самі обставини, що і у додаткових поясненнях (а.с.130-134,139-143).

Також на виконання вимог ухвали суду 22.02.2025р. відповідачем-2 (Військовою частиною НОМЕР_1 ) через систему «Електронний суд» подано до суду відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача-2, відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач було призваний на військову службу за мобілізацією, 22.11.2024р. його було зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 на підставі поіменного списку від 21.11.2024р. №13718, після проходження базової загальновійськової підготовки позивач був призначений на посаду з 20.01.2025р. до в/ч НОМЕР_6 та направлений для подальшого проходження військової служби до цієї в/ч, а відтак, в/ч НОМЕР_1 щодо позивача діяла виключно у правовому полі, протиправних дій відносно позивача не вчиняла, тому представник відповідача-2 просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.95-96).

04.03.2025р., на виконання вимог ухвали суду через систему «Електронний суд» від відповідача-3 (Військової частини НОМЕР_2 ) надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача-3, відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №24 від 22.01.2025р. та зобов`язання відповідача-3 вчинити певні дії є безпідставними, оскільки за цим наказом позивача було лише зараховано до списків особового складу частини після його призначення на посаду за наказом від 22.01.2025р. №7-РС, позивач прийняв посаду відповідно до його рапорту, який підписував власноручно та добровільно, жодних нарікань з приводу зарахування його до особового складу в/ч НОМЕР_2 не висловлював. Окрім того, представник відповідача-3 вказав і на те, що виключити позивача зі списків в/ч НОМЕР_2 не є можливим, оскільки позивач перебуває у самовільному залишення частини, що підтверджується витягом з наказу №56 від 23.02.2025р. Таким чином, на переконання представника відповідача-3, у діях в/ч НОМЕР_2 щодо позивача немає протиправних дій, тому у задоволенні позову до в/ч НОМЕР_2 слід відмовити повністю (а.с.108-110).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.05.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у період з 19.04.2025р. по 02.05.2025р. та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 19.05.2025р. (а.с.161,162).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 19.05.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті заяви.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 (позивач у справі) з 15.04.2023р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_7 від 15.05.2023р. (а.с.11).

Згідно копії довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 01.08.2024р. №357 про склад сім`ї встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації місця проживання в АДРЕСА_1 , разом з ним проживають:

1) ОСОБА_7 - жінка ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

2) ОСОБА_2 - пасинок ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

3) ОСОБА_3 - падчерка ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

4) ОСОБА_4 - син ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У вказаній копії довідки зазначено, що діти дійсно знаходяться на його утриманні (а.с.19).

Сім`я ОСОБА_1 є багатодітною, що підтверджується змістом копії Посвідчення НОМЕР_5 (а.с.18).

В той же час, згідно змісту копій Свідоцтв про народження серії НОМЕР_8 від 03.05.2012р., серії НОМЕР_9 від 19.06.2017р. судом встановлено, що батьком дітей - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 зазначений ОСОБА_5 (а.с.14-15).

Відповідно до розрахунку Татарбунарського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25.07.2024р. № 21.5-31/35721 вбачається, що ОСОБА_5 - батько дітей - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 за ВП НОМЕР_11 має заборгованість по аліментам за період з липня 2022р. по липень 2024р., яка складає 122 185,45 грн. (а.с.17).

20.11.2024р. позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у зв`язку з перебуванням на його утриманні 3-х дітей віком до 18 років), до якої були додані всі копії документів, зокрема, копія довідки №357 від 01.08.2024р., копії свідоцтв про народження дітей, копія посвідчення багатодітної сім`ї та копія розрахунку заборгованості сплати аліментів, про що свідчить зміст копії заяви позивача, наявної у справі (а.с.20,150).

За результатами розгляду наведеної заяви позивача, 22.11.2024р. протоколом Комісії з розгляду питань про надання відстрочки від призову за №24, позивачеві було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з наступних підстав, а саме: позивачем не доведено, що згідно норм сімейного законодавства, відсутні інші родичі дітей ( ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких є ОСОБА_5 ), які мають їх утримувати з урахуванням ч.1 ст.260, ч.1 ст.268 СК України про що було складено та направлено на адресу позивача Повідомлення від 27.11.2024р. за Вих. №753, копія якого наявна у справі (а.с.21,125,153).

21.11.2024р. позивач був призваний на військову службу під час мобілізації у складі команди НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_4 згідно поіменного списку, відправлений у команду №2407 що підтверджується копією Витягу з наказу від 21.11.2024р. №726 (а.с.22-23, 92).

22.11.2024р. позивача було призначено курсантом навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки в/ч НОМЕР_10 про що свідчить копія Витягу із наказу від 22.11.2024р. №329 (а.с.102).

Надалі 22.01.2025р. позивача було призначено на посаду у військовій частині НОМЕР_2 згідно до наказу командира згаданої в/ч (по особовому складу) від 22.01.2025р. №7-РС та зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_2 згідно копії Витягу з наказу від 22.01.2025р. №24 (а.с.113).

Вважаючи протиправними рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за заявою від 20.11.2024р., наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов на військову службу від 21.11.2024р. №726, наказ в/ч НОМЕР_1 від 22.11.2024р. №329 та наказ в/ч НОМЕР_2 від 22.01.2025р. №24 про зарахування до особового складу в/ч, позивач звернувся з даним позовом до суду про їх скасування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

За приписами частин першої та другої статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232) закріплено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

Згідно частини п`ятої статті 1 Закону №2232 встановлено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до абзацу 3 частини шостої статті 2 Закону №2232 передбачено, що до видів військової служби належить військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 39 Закону №2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі по тексту - Закон №3543) встановлено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Частиною п`ятою статті 4 Закону №3543 встановлено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента України та діє станом на день прийняття цієї постанови.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 року №2105-ІХ (далі по тексту - Указ №65/2022), постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 4 Указу №65/2022 постановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

А за статтею 22 Закону №3543 встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, згідно абзацу 1 частини першої статті 22 Закону №3543 визначено, що громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 22 Закону №3543 громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Згідно з абзацом 1 частини п`ятої статті 22 Закону №3543 призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, встановлений у статті 23 Закону №3543.

Пунктом 3 частини першої статті 23 Закону №3543, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, а саме: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

В той же час, питання утримання батьками дітей до 18 років врегульовані приписами Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до частини першої статті 268 Сімейного кодексу України встановлено, що мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Відтак, батьки повинні утримувати неповнолітню дитину. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій формі.

В свою чергу, обов`язок з утримання у мачухи, вітчима неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, виникає виключно, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Таким чином, із аналізу наведених приписів слідує, що у період проведення загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», не підлягають призову на військову службу військовозобов`язані, у тому числі, на утриманні яких перебуває троє і більше дітей віком до 18 років. Водночас діти вважаються такими, які перебувають на утриманні рідних батьків, за виключенням випадку позбавлення їх батьківських прав.

При цьому, зокрема, вітчим, має утримувати неповнолітніх падчерку та пасинка, які з ним проживають виключно за умови, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Як встановлено судом вище із наявних в матеріалах справи копій документів 20.11.2024р. позивач звернувся до відповідача-1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у пункті 3 ч.1 ст.23 Закону №3543, а саме: на утриманні позивача перебувають троє дітей віком до 18 років про що свідчить зміст заяви позивача, наявної справі (а.с.20).

За результатами розгляду наведеної заяви позивача, протоколом ІНФОРМАЦІЯ_1 №24 від 22.11.2024р. позивачеві було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав того, що позивачем не доведено, що згідно норм сімейного законодавства, відсутні інші родичі дітей ( ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ), які мають їх утримувати з посиланнями на ч.1 ст.260, ч.1 ст.268 СК України про що на адресу позивача було сформовано та направлено Повідомлення від 27.11.2024р. за Вих. №753 (а.с.21, 93-94).

Слід нагадати, що згідно до пункту частини першої статті 23 Закону №3543, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, а саме: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Отже, визначальним для вирішення цього публічно-правового спору є перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років.

Так, судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_6 гизи 15.05.2023р. був укладений шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб (а.с.11).

Позивач з дружиною мають спільного сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, наявного у справі (а.с.12).

Крім того, разом з позивачем проживають діти дружини позивача, народжені у шлюбі з ОСОБА_5 , а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких є ОСОБА_5 про що свідчать зміст копій Свідоцтв про народження та копії довідки сільської ради від 01.08.2024р. №21.5-32/15498 (а.с.14-15).

Отже, із аналізу наведених вище копій документів судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач у справі) стосовно дітей своєї дружини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 є вітчимом.

В аспекті встановлених обставин, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 1 та 2 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадків, передбачених частиною 5 ст.157 цього Кодексу.

Водночас загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статті 14,15 СК України.

Сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Та обставина, що між батьками неповнолітніх осіб - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 розірвано шлюб не звільняє ОСОБА_5 (батька) від виконання обов`язку по утриманню дітей.

Судом критично надається оцінка наданому до заяви про надання відстрочки копії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів батьком вказаних дітей - ОСОБА_5 від 25.07.2024р. №21.5-31/35721, оскільки ця обставина не може бути підставою для надання відстрочки саме позивачеві як вітчиму.

Слід зазначити, що згаданий вище розрахунок заборгованості по сплаті аліментів може підтверджувати лише неналежне утримання дітей - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 їх батьком - ОСОБА_5 та свідчити про неналежне виконання ним своїх обов`язків батьком, тобто, зазначене не свідчить про утримання дітей саме позивачем.

Доказів позбавлення ОСОБА_5 (батька дітей) батьківських прав судом не встановлено, а позивачем суду не надано.

Також позивачем не надано належних та допустимих доказів саме того факту, що діти дружини позивача - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувають на його утримання, окрім спільного проживання.

А відтак, виходячи з аналізу вищенаведених приписів СК України та встановлених судом обставин, висновків Верховного Суду у їх сукупності, суд приходить до висновку, що, зокрема, вітчим, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 гизи, має право на участь у вихованні її дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо у останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Наведені правові висновки узгоджуються і з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у постановах від 14.12.2023р. у справі №160/11228/23 та від 03.10.2024р. у справі №160/17962/23, які є застосовними і до правовідносин у цій справі в силу ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин, суд резюмує, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 з вказаною вище заявою про надання йому відстрочки з підстав утримання ним 3-х дітей віком до 18 років, не надав належних доказів наявності у нього правових підстав для застосування до нього п.3 ч.1 ст.23 Закону №3543.

Тому, із наведеного аналізу встановлених обставин та приписів чинного законодавства у їх взаємозв`язку, слід дійти висновку, що оспорюване рішення, оформлене відповідачем- 1 протоколом №24 від 22.11.2024р. про відмову у наданні позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є правомірним.

А отже, жодні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення відповідача-1, оформленого протоколом від 22.11.2024р. №24 про відмову позивачеві у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у адміністративного суду відсутні.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, у ході судового розгляду справи протиправність відмови у наданні позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, в особливий період відповідачем-1 з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених приписів чинного податкового законодавства жодними належними, достатніми та допустимими доказами, позивачем не доведена.

Є безпідставними та необґрунтованими доводи представника позивача, тому відхиляються судом, з приводу того, що підтвердження факту утримання неповнолітніх дітей у судовому порядку за правилами окремого провадження не передбачено; законодавець не пов`язує право на відстрочку із наявністю інших родичів дітей, які мають їх утримувати або біологічне батьківство, з огляду на те, що наведені доводи спростовуються змістом проаналізованих вище приписів сімейного законодавства, яке регулює питання обов`язків щодо утримання неповнолітніх дітей їх батьками, за якими передбачено, що вітчим має утримувати свого падчерку та пасинка лише за умови, якщо немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання згідно ч.1 ст.268 СК України, про що зазначив сам Верховний Суд у вищенаведених його висновках.

Однак, позивачем у ході розгляду ІНФОРМАЦІЯ_1 його заяви про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 20.11.2024р. належними доказами вищенаведені обставини всупереч приписам ч.1 ст.260, ч.1 ст.268 СК України підтверджені не були.

А відтак, позивач наявність обставин утримання ним 3-х дітей віком до 18 років не довів.

Усі інші аргументи позивача вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем-1 як суб`єктом владних повноважень оспорюваного рішення, оформленого протоколом №24 від 22.11.2024р., про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивачеві з підстав утримання позивачем 3-х дітей віком до 18 років згідно п.3 ч.1 ст.23 Закону №3543, суд приходить до висновку, що наведене оспорюване рішення є таким, що прийняте у межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на те, що судом під час розгляду справи не було встановлено фактів протиправної відмови відповідача-1 у наданні позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період (як основних позовних вимог), а тому і позовні вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.11.2024р. №726 про призов позивача на військову службу та зобов`язання відповідача-1 надати та оформити позивачеві відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону №3543 (як похідних позовних вимог), також задоволенню не підлягають.

Окрім того, у контексті вищенаведених зроблених судом висновків про правомірність відмови відповідачем-1 позивачеві у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оформленої протоколом №24 від 22.11.2024р., позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними та скасування наказів в/ч НОМЕР_1 від 22.11.2024р. №329 та в/ч НОМЕР_2 від 22.01.2025р. №24 про зарахування позивача до особового складу наведених військових частин, як похідні позовні вимоги від основних, якими є рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у наданні відстрочки та наказ про призов на військову службу, також задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

А відтак, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову повністю, позивач судового збору за подання даного позову не сплачував, оскільки є діючим військовослужбовцем, який звільнений від сплати судового збору за даним позовом згідно до вимог п.12 ст.5 Закону України «Про судовий збір», витрати на професійну правничу допомоги адвоката покладаються на позивача згідно до вимог ст.139 наведеного Кодексу.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-3: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення від 22.11.2024р., визнання протиправними та скасування наказів №726 від 21.11.2024р., №329 від 22.11.2024р., №24 від 22.01.2025р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Витрати на професійну правничу допомогу адвоката покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва