Справа № 640/27931/21
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно-будівельна компанія» до Головне управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, передано судові справи Івано-Франківському окружному адміністративному суду.
В обґрунтування позовних вимог, згідно поданої до суду позовної заяви та доданих до неї матеріалів, представник позивача зазначає, що на підставі наказу №4665-п від 08.06.2021 Головного управління ДПС у м. Києві, позивача було внесено до переліку суб`єктів господарювання для проведення фактичних перевірок працівниками управління контролю за розрахунковими операціями, за результатами якої посадовими особами контролюючого органу складено акт фактичної перевірки №1410/26/15/07/35646495 від 02.07.2021р. (надалі - акт перевірки), в якому зроблено висновок про порушення підприємством ч. 8 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон №481-95-ВР), в частині зберігання підакцизних товарів: пального для власних потреб без відповідної ліцензії в період з 01.04.2020 року по 24.06.2021 року, а також відсутності поставлення на облік підакцизного складу позивача згідно з пунктом 63.3 статті 63 Податкового кодексу України (далі ПК України).
Вважає, що оскаржувані ППР є протиправними та безпідставними з огляду на таке.
Так вказує, що відповідач, проводячи перевірку із складанням Акту перевірки, та приймаючи на його підставі оскаржувані ППР, діяв не в межах чинного законодавства, через що було допущено грубе порушення законодавства в частині принципів здійснення нагляду (контролю) контролюючим органом та прав позивача.
Зокрема, відповідачем не було надано жодного належного опису, здійснено/прикріплено фотофіксації, документального підтвердження ймовірного процесу зберігання, використання будь-яких ємностей, чи будь-яких рідин, не надано жодних актів/висновків результатів експертизи щодо будь-яких матеріалів, які б потенційно могли підпадати під визначення пального в розумінні пункту 14.1.1411 ПК України, та будь-яких інших даних, що обґрунтовано могли б довести ймовірний факт вчинення позивачам порушення законодавства, зазначеного в ППР.
Вважає, що такий підхід відповідача та контролюючих органів у цілому унеможливлює винесення обґрунтованих та неупереджених висновків, зазначених в Акті перевірки, що були б підставою законного складення ППР проти позивача з накладенням штрафних санкцій, та є порушенням відповідачем принципу об`єктивності та неупередженості здійснення державного нагляду (контролю), передбаченого статтею 3 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року №877-V (далі - Закон №877-V).
У свою чергу, оскарженими ППР, зокрема в порушення засад здійснення державного нагляду (контролю) на основі принципу оцінки ризиків та доцільності, згідно з статтею 3 Закону №877-V, відповідачем були накладені на позивача штрафні санкції на загальну суму 507140 грн. Вказане створює невиправдано істотне фінансове навантаження на позивача, яке у подальшому може спричинити значні економічні збитки не тільки для підприємства, його працівників та контрагентів, але й, відповідно, бюджету, зумовлене скороченням витрат на паливно-мастильні матеріали, як наслідок отримання нижчих прибутків у зв`язку з виконанням менших обсягів робіт виконавцем для замовників за своєю діяльністю, і, відповідно, зменшення податкових надходжень від такого платника податків.
Зауважує, що в ході здійснення відповідних операцій за вказаними договорами, між постачальниками та позивачем склалися тісні ділові відносини, які ґрунтуються на принципах законності, оптимізації та ефективності господарських відносин, свободи договору, взаємної поваги, довіри, що, винятково у правомірний спосіб, забезпечує високу ефективність взаємодії між контрагентами, якісний рівень процесів здійснення господарської діяльності, та, як результат, досягнення високих показників якості та оптимізації виконання позивачем робіт для його замовників. Фактичні поставки паливно-мастильних матеріалів здійснювалися (і здійснюються) постачальниками в залежності від реальної потреби позивача в заправці транспортних засобів та техніки, відповідно до рівня залучення до виконання робіт позивачем таких транспортних засобів та техніки, а саме паливно-мастильні матеріали повністю розливалося (розливається) постачальником пального під час доставки у таку дату саме в паливні баки транспортних засобів та техніки без жодного його зберігання позивачем в стаціонарній ємності та на складі позивача, що в подальшому витрачалося (витрачається) в процесі інтенсивної роботи позивача. При цьому, свій склад позивач використовує винятково для цілей власних господарських потреб, а саме зберігання транспортних засобів, техніки та матеріалів, не пов`язаних з паливно-мастильних матеріалів, для поточного та подальшого виконання робіт для замовників позивача, а отже не підпадає під визначення акцизного складу, в розумінні підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України.
Таким чином наголошує, що недотримання відповідачем вимог чинного законодавства під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень свідчить про їх протиправність та необґрунтованість.
Головне управління ДПС у місті Києві скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, згідно якого позов не визнає та вважає його необґрунтованим з огляду на таке.
Так, представник відповідача звертає увагу на те, що ГУ ДПС у м. Києві проведена фактична перевірка території (офісу), що належить ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ», розташованого за адресою: м. Київ вул. Євгена Сверастюка будинок 21, за результатами якої складено акт перевірки від 02.07.2021 року №1410/26/15/07/35646495. Фактична перевірка позивача здійснена на підставі наказу ДПС ГУ у м. Києві від 08.06.2021 року № 4665-п.
Перевіркою встановлено зберігання ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» підакцизного пального в період з 01.04.2020 року по дату перевірки без отримання ліцензії та права зберігання палива виключно для потреб власного користування чи промислової потреби, чим порушено вимоги п.8 ст.15 Закону №481/95-ВР, відповідальність за що передбачена п.2 ст.17 Закону - до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії 500 000 грн.
Також перевіркою було встановлено порушення, п. 63.3 ст. 63 ПК України, відповідальність за вказане вище порушення передбачено ст. 117 ПК (7*1020=7140,00 грн).
ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» у своїй позовній заяві стверджує, що зберігання пального в них на території не відбувається, а одразу придбаним пальним ТОВ заправляє свою техніку. У підтвердження ТОВ надає список техніки та об`єми її двигунів. ДПС у м. Києві в свою ж чергу може стверджувати, що такий список є не коректним та абсолютно не доказовим, адже в підкріплення своїх доводів, ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» не надала жодних відомостей про техніку в переліку та правовстановлюючих документів таких як: договір оренди, договір купівлі-продажу, перелік номерних знаків, тощо. Саме цей встановлений факт можна вважати маніпуляцією зі сторони позивача, тому, що не можливо коректно відслідкувати об`єми використання пального.
У разі використання у господарській діяльності техніки, та заправки її паливних баків, на які позивач посилається у своїй позивній заяві і надає доказ, останній мав би відобразити інформацію щодо перебування техніки у повідомленні за допомогою форми 20-ОПП, що в свою чергу ним не було зроблено. Додатково звертає увагу суду, що позивачем транспортні засоби не відображені у формі 20-ОПП.
Враховуючи зазначене, ГУ ДПС у м. Києві наполягає на правильності власної позиції та на необґрунтованості та невмотивованості позиції позивача.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.
За результатами проведеної фактичної перевірки інспекторами Головного управління ДПС у м. Києві складено Акт (довідку) фактичної перевірки від 02.07.2021 року №1410/26/15/07/35646495, відповідно до висновків якого встановлено:
- порушення частини 8 статті 15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» - зберігання ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» підакцизного пального в період з 01.04.2020 року по дату перевірки без отримання ліцензії та права зберігання палива виключно для потреб власного користування чи промислової потреби;
- порушення пункту 63.3 статті 63 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI - не подання до ДПС України відомостей у формі 20-ОПП щодо 7 об`єктів оподаткування (рухомого майна), пов`язаних з оподаткуванням.
Акт фактичної перевірки підписано директором ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» із зауваженнями та ним отримано один примірник акту.
На підставі Акту фактичної перевірки відповідачем винесено по відношенню до ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» податкові повідомлення-рішення:
Отже, в цій справі суд має надати оцінку на предмет правомірності таки податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у місті Києві, оцінивши їх через призму верховенства права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).
При цьому суд наголошує, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.
Суд зазначає, що для зручності та зрозумілості, оцінка на предмет правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення буде проводитись, виходячи із обґрунтування яке міститься у позовній заяві.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести «небезпідставність» своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними з огляду на таке.
З огляду на доводи сторін у цій справі належить перевірити наступне:
- чи були належні підстави для проведення фактичної перевірки;
- чи дотримано посадовими особами контролюючого органу визначену нормами законодавства процедуру проведення перевірки;
- чи дійсно допущено порушення позивачем вимог законодавства, які визначені в акті перевірки.
При цьому, суд надає оцінку цим правовідносинам, виходячи із зазначеної вище хронології, адже кожна із вказаних обставин може окремо слугувати підставою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Щодо дотримання посадовими особами контролюючого органу визначеної нормами законодавства процедуру проведення перевірки
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 61.1 статті 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Отже, проведення камеральних, документальних (планових або позапланових; виїзних або невиїзних) та фактичних перевірок є правом ГУ ДПС у м. Києві, як податкового органу.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1 статті 80 ПК України).
Згідно з пунктом 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Пунктом 80.2 статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених в підпунктах 80.2.1-80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
З наказу Головного управління ДПС у м. Києві видно, що підставою для перевірки відповідачем зазначено підпункти 80.2.2, 80.2.3, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, якими передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (підпункт 80.2.2);
- письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування (підпункт 80.2.3);
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального (підпункт 80.2.5).
Тобто, фактична перевірка може проводитись на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом за обов`язкової наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України. Відтак, для проведення фактичної перевірки мають існувати вказані вище фактичні обставини та передумови, які дозволяють податковому органу керуватись вказаною правовою нормою при призначенні (проведенні) такої перевірки.
Як зазначено судом раніше, пунктом 80.2 статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених в підпунктах 80.2.1-80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Згідно пункту 81.1 статті 81 ПК України непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) визначених цим пунктом документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
Аналізуючи вищевказані положення ПК України, суд висновує, що документи про призначення перевірки (наказ про проведення перевірки, направлення на проведення такої перевірки, службові посвідчення) можуть бути пред`явленні або надісланні наступному колу осіб: платнику податків, його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції.
Суд акцентує увагу, що проведення фактичної перевірки можливе без особистої участі фізичної особи-підприємця, як суб`єкта, який фактично здійснює господарську діяльність, бо згідно з положеннями ПК України фактичні перевірки проводяться за участю особи, яка на правомірних підставах присутня в об`єкті перевірки і проводить розрахункові операції. Такий висновок викладений у Постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2025 року у справі №300/5010/24.
Як встановлено судом, ГУ ДПС у м. Києві проведена фактична перевірка території (офісу), що належить ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ», розташованого за адресою: м. Київ вул. Євгена Сверастюка будинок 21, за результатами якої складено акт перевірки від 02.07.2021 року №1410/26/15/07/35646495. Фактична перевірка позивача здійснена на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 08.06.2021 року № 4665-п.
За результатами проведеної фактичної перевірки інспекторами Головного управління ДПС у м. Києві складено Акт (довідку) фактичної перевірки від 02.07.2021 року №1410/26/15/07/35646495, який підписано директором ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» із зауваженнями та ним отримано один примірник акту.
Таким чином, суд вважає, що посадовими особами контролюючого органу дотримано визначену нормами законодавства процедуру проведення перевірки та оформлення її результатів.
Стосовно дійсного допущення позивачем порушення вимог законодавства, які визначені в акті перевірки та оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні.
Як вже зазначалося, на підставі Акту фактичної перевірки Головним управлінням ДПС у м. Києві винесено по відношенню до ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» податкові повідомлення-рішення:
Згідно Акту перевірки судом встановлено, що суть виявлених порушення полягає у такому:
- порушення частини 8 статті 15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» - зберігання ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» підакцизного пального в період з 01.04.2020 року по дату перевірки без отримання ліцензії та права зберігання палива виключно для потреб власного користування чи промислової потреби;
- порушення пункту 63.3 статті 63 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI - не подання до ДПС України відомостей у формі 20-ОПП щодо 7 об`єктів оподаткування, пов`язаних з оподаткуванням.
Щодо порушення пункту 63.3 статті 63 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI
Так, згідно пункту 63.3 статті 63 ПК України (у редакції, чинній на час проведення фактичної перевірки) з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).
Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.
Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.
Заява про взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку подається у відповідний контролюючий орган протягом 10 робочих днів після створення відокремленого підрозділу, реєстрації рухомого чи нерухомого майна чи відкриття об`єкта чи підрозділу, через які провадиться діяльність або які підлягають оподаткуванню.
Наказом Міністерства Фінансів України від 09.12.2011 року №1588 затверджено Порядок обліку платників податків і зборів (далі Порядок №1588, у редакції наказу Міністерства Фінансів України № 62 від 08.02.2021 року).
Так, додатком 10 до Порядку №1588 затверджено Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (Форма № 20-ОПП).
Згідно пункту 8.4. Порядку №1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.
У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.
В акті перевірки констатовано, що позивачем не подано до ДПС України відомостей у формі 20-ОПП щодо 7 об`єктів оподаткування (рухомого майна), пов`язаних з оподаткуванням.
Згідно пункту 117.1 статті 117 ПК України неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 340 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 1020 гривень.
Судом встановлено, що 24.06.2021 року інспекторами податкового органу сформовано запит «про надання пояснень та документального підтвердження».
На виконання запиту позивачем подано витребувані документи 02.07.2021 року, зокрема Перелік спеціалізованого транспорту та техніки, яке використовується по ТОВ «УМБК».
Водночас, представник відповідача наголошує, що такий список є не коректним та абсолютно не доказовим, адже в підкріплення своїх доводів, ТОВ «УМБК» не надала жодних відомостей про техніку в переліку, та правовстановлюючих документів таких як: договір оренди, договір купівлі-продажу, перелік номерних знаків, тощо. Саме цей встановлений факт можна вважати маніпуляцією зі сторони ТОВ, тому, що не можливо коректно відслідкувати об`єми використання пального. У разі використання у господарській діяльності техніки, та заправки її паливних баків на які позивач посилається у своїй позивній заяві і надає доказ, останній мав би відобразити інформацію щодо перебування техніки у повідомленні за допомогою форми 20-ОПП, що в свою чергу ним не було зроблено. Додатково звертає увагу суду, що позивачем транспортні засоби не відображені у формі 20-ОПП.
Однак, суд наголошує на тому, що в Перелік спеціалізованого транспорту та техніки, яке використовується по ТОВ «УМБК», визначено 25 об`єктів рухомого майна.
Натомість, в акті перевірки зафіксовано лише те, що позивачем не подано до ДПС України відомостей у формі 20-ОПП щодо 7 об`єктів оподаткування (рухомого майна), пов`язаних з оподаткуванням. При цьому не конкретизовано щодо яких саме з вищевказаного Переліку об`єктів оподаткування (рухомого майна) ТОВ «УМБК» не подано до ДПС України відомостей у формі 20-ОПП. Вказане, у свою чергу, не дає можливості встановити дійсність допущення ТОВ «УМБК» порушення вимог пункту 63.3 статті 63 ПК України та пункту 8.4 Порядку №1588.
Більше того, відповідачем, навіть у процесі розгляду справи у суді, не надано жодних доказів щодо порушення ТОВ «УМБК» вимог пункту 63.3 статті 63 ПК України та пункту 8.4 Порядку №1588 в частині 7 об`єктів оподаткування (рухомого майна), зокрема наявної у контролюючого органу інформації щодо того, по яких об`єктах оподаткування (рухомого майна) з Переліку спеціалізованого транспорту та техніки, яке використовується по ТОВ «УМБК» позивачем подано повідомлення у формі 20-ОПП, а по яких ні.
Щодо порушення частини 8 статті 15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Так, з 01.01.2016 року ПК України визначав, що діяльність з реалізації пального обумовлювалася обов`язком суб`єкта господарювання зареєструватися платником акцизного податку, а також виконувати вимоги, пов`язаних із обігом пального. Водночас, законодавець встановив, що приміщення для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є акцизним складом (підпункт 14.1.6), а суб`єкти господарювання, які використовують приміщення, розташовані на митній території України, для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є розпорядниками акцизного складу (підпункт 14.1.224).
До 01.07.2019 року діяльність з виробництва, реалізації та зберігання пального не підлягала ліцензуванню.
З 01.07.2019 року набрав чинності Закон України від 23.11.2018 року № 2628-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів", яким внесено зміни до ПК України та Закону №481/95-ВР.
З цього часу Закон №481/95-ВР почав додатково визначати основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального на території України, а норми ПК України встановили більш ширше поняття акцизних складів, в тому числі, визначили критерії, за яких відповідна територія/ємність не вважається акцизним складом.
Відповідно до абзацу восьмого частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень. Водночас така санкція не може бути застосована у випадку, якщо місце зберігання пального є таким, яке за змістом статті 15 Закону №481/95-ВР звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку отримувати відповідну ліцензію.
Крім того, абзацом двадцять третім частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР встановлена відповідальність за надання послуг із зберігання пального іншим суб`єктам господарювання та/або реалізація пального іншим особам на підставі ліцензії на право зберігання пального, отриманої на підставі заяви виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки відповідно до статті 15 цього Закону, у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень.
За змістом частин 8, 16 статті 15 Закону №481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
Частинами 33, 39 статті 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію. Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:
- документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;
- акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;
- дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального (частина 44 статті 15 Закону №481/95-ВР).
При цьому, згідно з частиною 19 цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:
- підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;
- підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;
- суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують (частина 21 статті 15 Закону №481/95-ВР).
Статтею 1 Закону №481/95-ВР надано визначення поняттям, зокрема:
- зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;
- місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.
Однак, Закон №481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям "споруди", "обладнання", "ємності". При цьому, якщо загальні визначення понять "споруда" та "обладнання" є більш чітко окресленими, то поняття "ємність" таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі №481/95-ВР робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.
У зв`язку з тим, що Закон №481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, суд вважає, що задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають врахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.
Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад це:
б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом, зокрема:
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Відповідно до підпункту 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад пересувний - транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.
Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для:
а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним підпунктом "а" пункту 2 частини другої статті 91 Митного кодексу України);
б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України;
в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.
Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які належить декільком розпорядникам акцизного складу пересувного, є декількома акцизними складами пересувними, кількість яких дорівнює кількості власників пального або спирту етилового, що переміщується та/або зберігається в такому транспортному засобі.
Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які переходить від одного суб`єкта господарювання до іншого, вважається іншим акцизним складом пересувним.
Не є акцизним складом пересувним: транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки; паливний бак транспортного засобу.
При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного:
- до акцизного складу;
- до акцизного складу пересувного;
- для власного споживання чи промислової переробки;
- будь-яким іншим особам.
Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України:
- у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками;
- при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.
До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов:
а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту;
б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які:
- призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг;
- належать іншим особам;
- виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника;
в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті "б" цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.
Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.
Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб:
- реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий;
- ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.
При переході від одного суб`єкта господарювання до іншого права власності на пальне або спирт етиловий, що переміщується та/або зберігається у транспортному засобі, відбувається зміна розпорядника акцизного складу пересувного.
Не є розпорядником акцизного складу пересувного суб`єкт господарювання (перевізник, експедитор), який здійснює транспортування пального або спирту етилового.
Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню "акцизного складу" та/або "акцизного складу пересувного", незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення "акцизного складу" та/або "акцизного складу пересувного", такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.
Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності "на балансі" у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.
Актом перевірки визначено, що під час перевірки встановлено факт зберігання ТОВ «УКРАЇНСЬКА МОНОЛІТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» підакцизного пального в період з 01.04.2020 року по дату перевірки без отримання ліцензії на право зберігання палива виключно для потреб власного користування чи промислової потреби, чим порушено вимоги частини 8 статті 15 Закону №481/95-ВР.
Так в акті перевірки констатовано таке:
Згідно інформаційного ресурсу ДПС ТОВ «УМБК» не зареєстроване платником акцизного податку з реалізації пального.
Відповідно до баз даних ДПС в ТОВ «УМБК» відсутні об`єкти оподаткування (автотранспорт та техніка), які використовують паливно-мастильні матеріали (довідки за ф. 20-ОПП не подавались).
Крім того, у ТОВ «УМБК» відсутні відповідні ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки).….»
Оцінуючи доводи сторін та враховуючи зафіксовані в акті перевірки обставини, суд зазначає, що з метою провадження своєї діяльності ТОВ «УМБК» придбаває і використовує пальне, яке зберігається в паливних баках відповідної техніки та транспортних засобах. Позивач є кінцевим споживачем придбаного у постачальників пального «важкі дистилянти (газойлі)», яке використовується виключно для власних потреб (інших підстав податковий орган в акті не наводить, а у відзиві на позовну заяву не доводить).
За своїм змістом такі місця зберігання пального відповідають ознакам, які ПК України встановлює як винятки з понять "акцизний склад" та/або "акцизний склад пересувний": власні та орендовані транспортні засоби, що використовуються суб`єктом господарювання, призначені для переміщення в них пального на митній території України для потреб власного споживання. За таких обставин, підстави вважати, що діяльність Товариства підпадає під визначення "зберігання пального", яка підпадає під вимоги ліцензування у розумінні Закону №481/95-ВР відсутні, відповідно, позивач не мав обов`язку отримувати ліцензію для здійснення такої діяльності.
Крім того, суд звертає увагу, що перевірка дотримання вимог Закону №481/95-ВР здійснюється податковими органами шляхом проведення фактичних перевірок, за результатами якої у випадку встановлення порушення норм цього Закону, складається акт перевірки, який згідно з усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Діяльність суб`єкта господарювання зі зберігання пального у місці, яке не підпадає під винятки, передбачені статтею 15 Закону №481/95-ВР та ПК України, без наявності відповідної ліцензії утворює склад правопорушення, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 грн. Такі штрафні санкції застосовуються податковим органом у випадку виявлення під час проведення фактичної перевірки складу податкового правопорушення, передбаченого Законом №481/95-ВР, що має бути зафіксовано у відповідному акті перевірки.
Під час розгляду справ, пов`язаних із притягненням суб`єктів господарювання до відповідальності за таке правопорушення, предметом доказування є саме підтвердження або спростування виявлених та зафіксованих в акті перевірки порушень вимог Закону №481/95-ВР, в якому має бути чітко зазначено, в чому полягає порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, яких саме норм та на підставі яких обставин ґрунтується цей висновок.
Суд наголошує, що фактичну перевірку контролюючим органом проведено у період з 24.06.2021 року по 02.07.2021 року, натомість висновки відповідача щодо зберігання позивачем пального без ліцензії стосуються періоду з 01.04.2020 року.
На підтвердження власних доводів представник позивача суду надав копії договорів купівлі-продажу та поставки паливно-мастильних матеріалів, згідно яких позивачем з постачальниками унормовано процес поставки паливно-мастильних матеріалів. Окрім цього, згідно надано Перелік спеціалізованого транспорту та техніки, яке використовується по ТОВ «УМБК» (визначено 25 одиниць техніки та транспортних засобів), у позивача наявна дійсна та реальна можливість здійснення розливання постачальниками пального під час доставки саме в паливні баки транспортних засобів та техніки без жодного його зберігання позивачем в стаціонарній ємності та на складі позивача. Наприклад, згідно Переліку спеціалізованого транспорту та техніки, яке використовується по ТОВ «УМБК» у позивача наявна техніка Бурова установка SOILMEC CM 70, в/в, с/н 2005 року, в якій об`єм паливного бака 430 л.
Дійсно, відомості про характеристики техніки та транспортних засобів, не підкріплені позивачем жодними доказами (як то свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
В той же час, надані відповідачем відомості з баз даних ЄРПН-2019 щодо акцизних накладних, свідчать про загальний об`єм (169002,44 л.) поставлених позивачу паливно-мастильних матеріалів в період з 01.04.2020 року по дату перевірки. Однак, відповідачем не було надано жодних доказів, які б свідчили не про придбання позивачем пального (акцизна накладна), а про фактичне зберігання пального позивачем у вказаний період. Натомість, встановлення таких обставин (фактичне зберігання пального) є обов`язковим для вирішення питання щодо наявності правових підстав для застосування фінансових санкцій, в контексті того, що як поняття «зберігання пального» так і поняття «місце зберігання пального» визначено Законом №481/95-ВР і саме оцінка фактично встановлених обставин із законодавчо визначеними категоріями, є обов`язковою умовою для висновків щодо дотримання чи недотримання суб`єктом господарювання умов зберігання пального.
Суд наголошує, що КАС України (стаття 77) визначено те, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно, суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача не можливо визнати обґрунтованим, що є підставою для його скасування.
Як вбачається зі змісту акта перевірки, у ньому зафіксовано обставини придбання позивачем пального у постачальників і міститься посилання на докази, якими підтверджується кількість придбаного пального та його вартість. Однак, безпосередньо в акті перевірки орган ДПС не зазначив місця зберігання позивачем такого пального, як і не відображено спосіб його зберігання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей).
Враховуючи, що у спорах про правомірність застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії основним і вирішальним предметом доказування є підтвердження або спростування обставин саме факту здійснення суб`єктом господарювання діяльності зі зберігання пального, а не його придбання, суд вважає, що не встановлення під час фактичної перевірки обставин здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального, часу цієї діяльності та місця, у якому пальне зберігалося, унеможливлює визнання правомірним застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що матеріали фактичної перевірки не дають підстави вважати, що позивачем було допущене правопорушення у вигляді здійсненні діяльності зі зберігання пального.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданнями адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як було судом зазначено раніше, згідно з вимогами частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На переконання суду сторона відповідача належними, допустимими та достовірними доказами не довела, що оскаржувані податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі діючого законодавства, з дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення. Натомість, з матеріалів справи вбачається порушення прав позивача в частині безпідставного застосування штрафних (фінансових) санкцій
За таких обставин суд прийшов до висновку, що зазначений позов слід задовольнити з підстав, викладених у його мотивувальній частині.
Щодо судових витрат суд зазначає, що згідно частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Статтею 139 КАС України визначені правила розподілу судових витрат.
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9770,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4962 від 30.09.2021 року.
У зв`язку із тим, що цей позов задоволено повністю, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути судові витрати (судовий збір) у сумі 9770,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Доказів понесення інших витрат суду надано не було.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно-будівельна компанія» до Головне управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.