Справа № 750/3895/25
Суддя: Косенко О. Д.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/3895/25
Провадження № 2-а/750/99/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі судді Косенка О.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лугового Олександра Євгеновича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач), в особі представника адвоката Лугового О.Є., звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач) про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 № 171 від 10.02.2025 про притягнення його до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позову посилається на те, що 10.02.2025 відносно нього було винесено постанову № 171 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. З постанови вбачається, що позивач під час дії особливого періоду та оголошення мобілізації отримав повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте за повісткою не з`явився. Позивач стверджує, що в матеріалах справи про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні докази, що він був належним чином повідомлений про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Натомість він своєчасно уточнив свої дані, що підтверджується витягом із системи «Резерв+». Копія протоколу про адміністративне правопорушення позивачу не вручалася, про дату і час розгляду справи йому не повідомлялося. Також в подальшому, при винесенні відносно позивача постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, його не повідомляли належним чином про розгляд справи про адміністративне правопорушення, що позбавило його можливості реалізувати право на участь у судовому засіданні та на отримання правової допомоги. Позивач стверджує, що дізнався про оскаржувану постанову лише 13.03.2025 після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження. Також у позові зазначається, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідач не зазначив доказів на підтвердження винуватості позивача, а сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є сам по собі належним доказом вини особи, оскільки не являє собою імперативного факту доведення вини згідно із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Позивач вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням законодавства, просить її визнати протиправною і скасувати, зупинити стягнення на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою суду від 24.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам надано строк для подачі заяв по суті справи.

Відповідач через систему «Електронний суд» 16.04.2025 надав відзив на позов, у якому проти його задоволення заперечив, вказавши, що позивач вважається таки, що отримав повістку від 16.11.2024 № 1242268 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 28.11.2024, що підтверджується самою повісткою, конвертом Укрпошти та довідкою про причини повернення, трекінгом із сайту Укрпошти, а також протоколом про адміністративне правоворушення, але в порушення абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не виконав вимоги повістки та не з`явився до відповідача . Відповідач звертає увагу, що згідно з п. 41 постанови КМУ від 16 травня 2024 № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі - Порядок № 560), у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку, проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних є належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик. Отже повістка вважається вручена належним чином, оскільки на конверті Укрпошти є Довідка про відсутність позивача за зареєстрованою адресою.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 № 171 від 10.02.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (а.с. 15).

За змістом постанови, позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для визначення призначення в особливий період, уточнення даних (повістка № 1242268), чим порушив абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 210-1 КУпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП України передбачено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст. ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці.

Частиною 3 ст. 22 Закону №3543-ХІІ встановлено обов`язки громадян під час мобілізації, зокрема: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.

У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк (абз. 8 ч. 3 ст.22).

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк (абз. 19-20 ч. 3 ст. 22).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів (абз. 22).

Судом встановлено, що 16.11.2024 було сформовано повістку №1242268, яка згенерована в електронному вигляді, підписана кваліфікованим підписом керівника ТЦК, містить QR-код для перевірки чинності повістки та за якою позивача зобов`язано з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 28 листопада 2024 року на 14.00 годин для уточнення даних (а.с. 33).

19 листопада 2024 року вказану повістку було направлено рекомендованим листом з описом вкладення на адресу за місцем проживання та реєстрації позивача, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією конверта відділення поштового зв`язку АТ «Укрпошта» (а.с. 33 зворот). Згідно витягу з сайту АТ «Укрпошта» рекомендоване відправлення за № 748 повернулося відправнику з причин «адресат відсутній за вказаною адресою» 27.11.2024 (а.с. 35).

Суд зазначає, що у відповідності до Порядку проведення призову громадян на військову службу по мобілізації в особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 560 від 16.05.2024, особа вважається належним чином повідомленою про необхідність явки до ТЦК, якщо повістка про виклик згенерована в електронному вигляді, підписана кваліфікованим підписом керівника ТЦК, направлена рекомендованим листом з описом вкладення за адресою, повідомленою військовозобов`язаним під час оновлення облікових даних.

Пунктом 41 Порядку передбачено, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;

день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;

день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Пунктом 41-1 Положення передбачено, що перевірка чинності повісток, сформованих за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, проводиться шляхом зчитування QR-коду за допомогою технічних засобів, які дають змогу відтворити відомості, зазначені у повістці, у тому числі засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста, зокрема з використанням мобільного додатка.

Отже, згідно з вищевказаними нормами законодавства, позивач вважається належним чином повідомленим про необхідність явки до ТЦК.

Разом з тим, суд зауважує, що саме лише надсилання повістки, без її отримання, не свідчить про поінформованість особи про необхідність явки до ТЦК в конкретну дату, час і місце.

Суд звертає увагу, що фактично повістку позивач не отримав і про необхідність його явки до ТЦК не знав, що свідчить про відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення в його діях.

Такий висновок також підтверджується тим, що позивач своєчасно, а саме 15.07.2024, уточнив свої дані, що підтверджується витягом із системи «Резерв+», у якому був сформований військово-обліковий документ в електронній формі (а.с. 19).

Додаток «Резерв+», відповідно до вимог Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559 (далі - Порядок № 559), є тим мобільним додатком через який формується військово-обліковий документ (далі ВОД) в електронній формі, а дійсність сформованого ВОД підтверджується QR-кодом. Відображення ВОД в електронній формі здійснюється автоматично за умови підключення електронного пристрою до Інтернету та наявності у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей, визначених у пункті 8 цього Порядку. За правилами пункту 8-1 Порядку № 559 QR-код військово-облікового документа містить відомості про ВОД в електронній формі, які за допомогою відповідних технічних засобів можна відтворити у формі, придатній для зчитування, зокрема у візуальній. Відповідно до пункту 9 Порядку №559 військово-обліковий документ в електронній формі (у тому числі роздрукований) та військово-обліковий документ у паперовій формі мають однакову юридичну силу.

Позивач звертав увагу у своєму позові на відсутність підстав для виклику позивача повісткою до ТЦК та СП з огляду на своєчасне оновлення ним військово-облікових даних, які доступні для працівників ТЦК та СП. Проте у своєму відзиві відповідач оцінку цьому доводу не надав, що сприймається судом як визнання факту безпідставності направлення позивачу повістки.

Натомість позивач, усвідомлюючи, що його облікові дані оновлено, він не порушує вимог мобілізаційного законодавства, мав правомірні очікування, що не буде безпідставно викликатися до ТЦК та СП саме для мети «уточнення даних».

Суд також зазначає, що відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини правомірність рішення суб`єкта владних повноважень треба оцінювати відповідно до трьох критеріїв на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Покладення на позивача штрафних санкцій у розмірі 17 000 грн, які на даний час підлягають стягненню у подвійному розмірі, тобто 34 000 грн, є втручанням у його право власності на особисті грошові кошти, яке має відповідати вищенаведеним критеріям, зокрема: законності, необхідності та пропорційності.

Отже суд доходить висновку, що з огляду на встановлені обставини, накладення на позивача штрафу не відповідає критерію законності.

Крім того, суд вважає, що надмірний формалізм при застосуванні норм законодавства, які передбачають презумпцію винуватості особи, що з об`єктивних обставин не отримала повістку про виклик до ТЦК, з покладенням на позивача такого суворого покарання, безперечно порушуватиме баланс інтересів, буде для позивача надмірним фінансовим тягарем, а його застосування не буд необхідним.

Суд також звертає увагу, що за змістом оскаржуваної постанови, позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для визначення призначення в особливий період, уточнення даних (повістка № 1242268), чим порушив абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Словосполучення «визначення призначення» застосовано у п. 68 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, який регламентує питання медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів, а також у Положенні про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженому наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 із змінами та доповненнями.

Суд зауважує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

За змістом постанови неможливо чітко зрозуміти для чого саме викликався позивач до ТЦК та СП, проходження ВЛК чи уточнення даних, тобто не конкретизовано об`єктивну сторону правопорушення.

Стосовно твердження відповідача про неналежне повідомлення його про розгляд справи, суд зазначає наступне.

Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи. При цьому, обов`язок повідомляти особу про місце і час розгляду справи вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення. Суд звертає увагу, що особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

З дослідженого протоколу № 171 від 06.02.2025 про вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП вбачається, що позивача повідомлено про розгляд справи о 11 годині 10.02.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 по вулиці Захисників України, будинок 14А, кабінет № 29 (а.с. 34).

У протоколі підписом особи, яка притягується до відповідальності також засвідчено роз`яснення їй положення ст. 63 Конституції України, власноручні пояснення, а також підтвердження отримання копії протоколу про адміністративне правопорушення.

У поясненні в протоколі особа, яка притягується до адміністративної відповідальності вказав, що повістку не отримував, ніякої інформації про отримання повістки не має. Факт складення стосовно позивача протоколу, надання письмових пояснень та підпису протоколу позивач та його представник не заперечили.

Отже, на час винесення оскаржуваної постанови, відповідач мав достовірні дані щодо належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, дотримався порядку притягнення особи до відповідальності та забезпечив реалізацію особою, яка притягується до відповідальності, прав, визначених ст. 268 КУпАП, а тому позивач не був позбавлений можливості участі в розгляді справи про адміністративне правопорушення, зокрема висловлення заперечень, надання доказів, а також можливості скористатися правничою допомогою.

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє доводи позивача щодо неналежного його повідомлення про розгляд справи та позбавлення можливості надати відповідні пояснення та скористатися правничою допомогою під час такого розгляду.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 3 вказаної статті визначено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

В силу принципу презумпції невинуватості, який закріплений у ст. 62 Конституції України та діє в адміністративному праві, вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, всі сумніви у винності особи, що притягається до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, що не було зроблено відповідачем, а тому наявність підстав для притягнення Позивача до адміністративної відповідальності не доведена. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

На необхідність справедливого розгляду справ звертає увагу і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).З огляду на встановлені обставини справи суд доходить висновку, що відповідачем на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності належними допустимими доказами, які б відповідали критерію доказування «поза розумним сумнівом», а тому постанова № 169 від 08.02.2025 підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 1, 3, 5 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено та заявлено до стягнення судовий збір у розмірі 605,60 грн, які підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Стосовно вимоги зупинити стягнення на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, суд зазначає, що фактично ця вимога є способом забезпечення позову.

Згідно частини 1 статті 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Зміст і форма заяви про забезпечення позову, передбачені ст. 152 КАС України.

Відповідно до частини 4 статті 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Позивачем не було подано до суду заяву про забезпечення позову з відповідним обгрунтуванням у формі та порядку, визначених вищевказаними нормами КАС України, а тому вказана вимога залишається судом без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 255, 286, 292, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № 171 від 10.02.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити.

Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № 171 від 10.02.2025 скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Суддя Олег КОСЕНКО