Справа № 420/5710/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5710/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в. м. Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 22.02.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в. м. Києві, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 29.11.2024 року № 16 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 23.11.2024 року ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального стажу періоди з 01.08.1992 по 24.10.1994, з 23.01.1995 по 21.04.1997, з 06.10.1997 по 24.12.1998, з 24.12.1998 по 31.07.2001, з 11.03.2003 по 06.11.2015, з 09.11.2015 по 14.11.2024 роки та у подвійному розмірі до страхового стажу відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 23.01.1995 по 21.04.1997, з 06.10.1997 по 24.12.1998, з 24.12.1998 по 31.07.2001, з 11.03.2003 по 06.11.2015, з 09.11.2015 по 14.11.2024 роки.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 23.11.2024 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області рішенням від 29.11.2024 № 16 відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 має спеціальний стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років 18 років 1 місяць 25 днів станом на 11.10.2017, в той час як відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років повинен складати 26 років 6 місяців. Спеціальний стаж позивача складається з наступних періодів, що містяться у дипломі НОМЕР_1 , а саме: - з 01.08.1992 по 24.10.1994 роки займала посаду інтерна в Рівненській міській лікарні (2 роки 2 місяці 23 дні); - з 23.01.1995 по 21.04.1997 роки займала посаду лікаря дерматовенеролога та посаду лікаря психіатра (2 роки 3 місяці 1 день); - з 06.10.1997 по 24.12.1998 роки займала посаду лікаря-психіатра (1 рік 2 міс. 18 днів); - з 24.12.1998 по 31.07.2001 роки займала посаду лікаря-психіатра (2 рік 7 міс. 7 днів); - з 11.03.2003 по 06.11.2015 роки зарахована на посаду лікаря психіатра «Центру психіатричної допомоги та ППВ» (12 років 7 міс. 26 днів); - з 09.11.2015 по 14.11.2024 роки лікаря-психіатра відділення амбулаторної психіатричної допомоги «Центру ПД та ППВ» (9 років 0 міс. 5 днів). Відтак, стаж позивача на посадах, що дає право на пенсію за вислугу років складає 29 років 11 місяців 18 днів. Аналіз положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» свідчить про те, що стаття 60 цього Закону застосовується у випадку призначення особі трудової пенсії за вислугу років на підставі саме цього Закону та враховується для обчислення пільгового стажу роботи. А, відтак, періоди роботи на посаді лікаря-психіатра з 23.01.1995 по 21.04.1997, з 06.10.1997 по 24.12.1998, з 24.12.1998 по 31.07.2001, з 11.03.2003 по 06.11.2015, з 09.11.2015 по 14.11.2024 роки повинні бути зараховані у пільговому обчисленні.

27.02.2025 ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в. м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху встановивши 10-денний строк для усунення недоліків шляхом надання до суду оформленої належним чином позовної заяви, відповідно до п.2 ч.5 ст.160 КАС України, в якій має бути зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін та зазначити наявність чи відсутність самостійних вимог щодо предмету спору третьої особи та на стороні позивача чи відповідача вона виступає.

04.03.2025 до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дрісь А.Р. на виконання ухвали суду від 27.02.2025 надійшла заява (вхід. №ЕС/19785/25), в якій просить залучити до участі в адміністративній справі №420/5710/25 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки прийняте рішення за результатом судового процесу може вплинути на його права та обов`язки в майбутньому (взяття на облік, виплата пенсії тощо).

07.03.2025 ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; залучено до участі у справі № 420/5710/25 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2

13.03.2025 від ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив (вх. №ЕС/23239/25), в якому заявник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У вказаному відзиві представник відповідача покликається на те, що 23.11.2024 ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Рішенням №16 від 29.11.2024 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до п. 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. Страховий стаж позивача складає 30 років 08 місяців, а спеціальний стаж станом на 11.10.2017 належним чином підтверджено лише 18 років 01 місяць 25 днів. Відсутні підстави до спеціального стажу врахувати період роботи з 11.01.1996 по 21.04.1997 та з 06.10.1997 по 23.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.06.1995 та згідно довідки про стаж від 26.09.2024 № 10/4802 період з 06.10.1997 по 23.12.1998, оскільки відсутня інформація чи відносяться установи згідно трудової книжки за вказані періоди роботи заявниці до закладів охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, із змінами. Для призначення пенсії за вислугу років зараховується стаж роботи за наявності двох обов`язкових умов: установа охорони здоров`я обов`язково повинна бути зазначена у найменуванні закладів і установ Переліку №909; займана посада обов`язково повинна бути зазначена у найменуванні посад Переліку №909. Тобто, позивачем не надано документи на підтвердження спірного періоду стажу, які б в сукупності дали змогу віднести його до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років. Таким чином, Головним управлінням не порушено вимоги пенсійного законодавства при розгляді заяви ОСОБА_1 від 23.11.2024.

21.03.2025 до суду від ГУ ПУФ в Одеській області надійшли на виконання ухвали судді від 07.03.2025 матеріали пенсійної справи.

07.04.2025 від ГУ ПФУ в м. Києві надійшли пояснення (вх. №32427/25), в яких покликаються на те, що 23.11.2024 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою, щодо призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 29.11.2024 № 6 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до заяви та з огляду на те, що вік позивачки 56 років 10 місяців. Страховий стаж заявниці становить 30 років 8 місяців 7 днів. Спеціальний стаж роботи (станом на 11.10.2017) становить 18 років 1 місяць 25 днів. До спеціально стажу не зараховано періоди роботи з 11.01.1996 по 21.04.1997 та з 06.10.1997 по 23.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.06.1995 та згідно довідки про стаж від 26.09.2024 № 10/4802 період з 06.10.1997 по 23.12.1998, оскільки відсутня інформація чи відносяться установи згідно трудової книжки за вказані періоди роботи заявниці до закладів охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, із змінами. Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату 26.12.2030. Враховуючи вище зазначене, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за відсутності необхідного спеціального стажу роботи 26 років 06 місяців.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

23.11.2024 ОСОБА_1 звернувся через веб портал Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, які працівнику охорони здоров`я, відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (надалі Закон №1058-IV).

За принципом екстериторіальності заяву позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 16 від 29.11.2024. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови в призначенні пенсії слугувало те, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я незалежно від віку, якщо вони мали стаж роботи за спеціальністю, визначений:

на 01.04.2015 - 25 років, на 01.01.2016 - 25 років 6 місяців;

на 11.10.2017 - 26 років 6 місяців.

Страховий стаж заявниці становить 30 років 8 місяців 7 днів.

Спеціальний стаж роботи (станом на 11.10.2017) становить 18 років 1 місяць 251. днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за наданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.

До спеціально стажу не зараховано періоди роботи з 11.01.1996 по 21.04.1997 та з 06.10.1997 по 23.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.06.1995 та згідно довідки про стаж від 26.09.2024 № 10/4802 період з 06.10.1997 рп 23.12.1998, оскільки відсутня інформація чи відносяться установи згідно трудової книжки за вказані періоди роботи заявниці до закладів охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, із змінами.

Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення № 16 від 29.11.2024 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, за відсутності необхідного спеціального стажу роботи 26 років 06 місяців (станом на 11.10.2017).

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

У відповідності до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015, пункт «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

В подальшому, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016, також, було внесено зміни, відповідно до яких, пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: «право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року».

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Таким чином, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших-документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а уточнюючі довідки підприємств необхідні в разі відсутності відповідних відомостей у трудовій книжці.

Згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , вбачається наступна інформація про працю позивача у спірні періоди:

- з 01.08.1992 24.10.1994 проходження інтернатури по «терапії» (Наказ №885-к від 31.07.1992 - Наказ №1395-к від 21.10.1994);

- з 23.01.1995 прийнята на 0,5 посади лікаря-дерматовенеролога поліклініки (Наказ №150/c від 30.01.1995);

- 11.06.1996 переведена на 0,5 посади лікаря-психіатра кабінету для лікування психічно хворих центру психіатричної допомоги та професійного (Наказ №6о/с від 11.01.1996);

- 03.02.1996 21.04.1997 переведено лікарем-психіатром (Наказ №190/c від 02.02.1996 - Наказ №4 10/c від 06.10.1997);

- 06.10.1997 24.12.1998 на посаді лікаря-психіатра установи ОР-318/п-30 (Наказ №4 10/c від 06.10.1997- Наказ № 1170/с від 31.12.1998);

- 24.12.1998-31.07.2001 служба в органах внутрішніх справ та органах виконання покарань (Наказ №2370/c від 23.12.1998 - Наказ №4640/c від 31.07.2001);

- 01.09.2001-15.07.2002 виплата допомоги по безробіттю (Наказ №29367 від 08.08.2001 - Наказ №21461 від 16.07.2002);

- 11.03.2003-06.11.2015 на посаді лікаря-пхихіатра «Центру психіатричної допомоги та ППВ» (Наказ №250/c від 04.03.2003 - Наказ №210/c від 06.11.2015);

- 09.11.2015 прийнята в порядку переводу з ВОЗ ГУМВС України на посаду лікаря-психіатра відділення амбулаторної психіатричної допомоги «Центру ПД та ППВ».

Отже, для правильного вирішення даної справи необхідно встановити, чи мала позивач достатній спеціальний трудовий стаж для призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Як було вище зазначено, в оскаржуваному рішенні № 16 від 23.11.2024, відповідач визнає, що стаж страховий стаж становить 30 років 8 місяців 7 днів. Спеціальний стаж роботи (станом на 11.10.2017) становить 18 років 1 місяць 25 днів, з необхідних необхідного спеціального стажу роботи 26 років 06 місяців (станом на 11.10.2017).

Відповідно до форми РС-право та рішення ГУ ПФУ в Одеській області №16 від 29.11.2024 до спеціального стажу ОСОБА_1 , для призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зараховано періоди роботи з 11.01.1996 по 21.04.1997, з 06.10.1997 по 23.12.1998 за відсутності інформації чи відноситься вказані установи згідно трудової книжки до закладів охорони здоров`я.

Щодо не зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 11.01.1996 по 21.04.1997, з 06.10.1997 по 23.12.1998, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04.11.1993 №909 (далі Перелік №909) затверджено вичерпний перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку№909 визначено такі посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) Лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепід-служби, Держпраці, Держпродспожив служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Фармацевти, асистенти фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборанти аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії.

Лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до у розділі « 3. Соціальний захист» Переліку №909 медичні працівники (незалежно від найменування посад), педагоги, вчителі, логопеди, інструктори ЛФК та з праці, медичні працівники (незалежно від найменування посад) перелічених - інтернатні заклади для інвалідів, дітей-інвалідів і престарілих, медичні працівники протезійних закладів, відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років. Відповідно до приміток 1-1. Розділу 2 Переляку №909 Лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років. Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Як вбачається із записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.06.1995, позивач в період з 11.01.1996 по 21.04.1997 працювала на 0,5 посади лікаря-психіатра для лікування психічно хворих центру психіатричної допомоги для професійного психофізіологічного відбору, та в період з 06.10.1997 по 23.12.1998 працювала на посаді лікаря-психіатра установи ОР -318/п-30.

Так, у відзиві відповідач зазначає, що для призначення пенсії за вислугу років зараховується стаж роботи за наявності двох обов`язкових умов: установа охорони здоров`я обов`язково повинна бути зазначена у найменуванні закладів і установ Переліку №909; займана посада обов`язково повинна бути зазначена у найменуванні посад Переліку №909.

Право на набуття пенсії за вислугу років, передбаченої пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, пов`язане не тільки з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник, - лікарі та середній медичний персонал.

Так, відповідно до частини 1 розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 право виходу на пенсію за вислугу років мають, зокрема, лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Згідно із Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників охорони здоров`я, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я від 29.03.2002 за №117, професії, зокрема лікар-психіатр належать до категорії професіоналів.

До матеріалів також надано було диплом НОМЕР_2 про закінчення курсу магістратури по спеціальності лікувальна справа, а також посвідчення № НОМЕР_3 , що засвідчує проходження атестації в атестаційній комісії Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України та присвоєно кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Психіатр».

Враховуючи вище викладене та те, що ОСОБА_1 працювала у спірний період лікарем (незалежно від назви установи), який передбачений у Переліку №909, то стаж набутий позивачем за період 11.01.1996 по 21.04.1997 та в період з 06.10.1997 по 23.12.1998 має бути врахований, як такий що дає право на пенсію за вислугу років.

Що ж стосується інших періодів зазначених у позовній заяві, а саме з 01.08.1992 по 24.10.1994, з 23.01.1995 по 21.04.1997, з 24.12.1998 по 31.07.2001, з 11.03.2003 по 06.11.2015, з 09.11.2015 по 14.11.2024, суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо їх зарахування, оскільки ГУ ПФУ в Одеській області у рішенні №16 від 29.11.2024 щодо підстав для зарахування/ не зарахування не надавалась, та право позивача в цій частині не порушено.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Пунктом 4.2 вказаного Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду України при вирішенні питання про перерахунок пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення. При цьому, відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ним вчинялись певні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження спірного періоду.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач ГУ ПФУ в Одеській області, приймаючи рішення про відмову призначенні пенсії за вислугу років позивачу, не врахував всіх обставин, які мають значення для прийняття вказаного рішення, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №16 від 29.11.2024 підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а спірне рішення скасуванню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 23.11.2024, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

На думку суду, саме такий спосіб судового захисту слід застосувати виходячи з обставин справи.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності вчинення оскаржуваних дій відповідачем суду не наведено та не надано.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 969,00 грн, що підтверджується квитанцією ID: 0278-6460-9238-2945 від 21.02.2025.

Відтак, суд вважає за доцільне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 969,00 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 243-246, 293, 295, 296 КАС, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в. м. Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 29.11.2024 № 16 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.11.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 969,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в. м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ) .

Суддя Олена СКУПІНСЬКА