Справа № 320/42646/23
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025 року Справа № 320/42646/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Войтович І.І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року у справі № 640/22655/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду, за період із 08 грудня 2022 року по 01 листопада 2023 року 529 154, 00 грн. (п?ятсот двадцять дев`ять сто п`ятдесят чотири грн. 00 коп.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Окружним адміністративним судом міста Києва 08 грудня 2022 року у справі № 640/22655/19 ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 №1172ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

- поновити ОСОБА_1 з 24.10.2019 на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 765 348,48 грн (один мільйон сімсот шістдесят п`ять тисяч триста сорок вісім гривень сорок вісім копійок).

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 67 551,60 грн.

Проте, рішення суду, яке допущено до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, виконано лише 15.12.2023 згідно із наказом Генерального прокурора № 1447ц.

Таким чином, відповідно до позовних вимог, час затримки виконання рішення суду про поновлення на публічній службі (роботі) в органах прокуратури позивач вказує у період з 08.12.2022 року по 01 листопада 2023 року включно, що є вимушеним прогулом який становить 235 робочих дні.

Відтак середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення на публічній службі (роботі) в органах прокуратури становить 529154,20 грн (розрахунок: 2251,72 грн * 235 робочих днів = 529154,20 грн).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2023 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику сторін.

02.01.2024 до відділу діловодства суду від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач заперечив проти задоволення адміністративного позову посилаючись на те, відповідач при виконанні судового рішення діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зокрема, вказує, що ним було неодноразово направлено на адресу позивача листи з проханням з`явитись до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора з метою вирішення питання щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду, які позивачем не були отримані та повернуті на адресу відповідача, та вказує, що самостійно ОСОБА_1 не зверталась до Офісу Генерального прокурора для вирішення питання про поновлення її на посад, що суперечить принципу диспозитивності, який передбачає волевиявлення особи для поновлення на посаді. Для чого необхідна заява про поновлення або відкриття виконавчого провадження.

09.01.2024 до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від позивач надійшла відповідь на відзив у якій вона наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд зазначає таке.

Окружним адміністративним судом міста Києва 08.12.2022 в адміністративній справі №640/22655/19 ухвалено рішення, яким:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 №1172ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

- поновити ОСОБА_1 з 24.10.2019 на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 765 348,48 грн (один мільйон сімсот шістдесят п`ять тисяч триста сорок вісім гривень сорок вісім копійок).

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 67 551,60 грн.

На виконання зазначеного рішення суду, згідно з наказом Генерального прокурора від 15.12.2023 за № 1447ц ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

Позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду та звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає таке

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, що врахований судом на підставі частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Водночас рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18.

Суд встановив, що рішення суду від 08.12.2022 у справі № 640/22655/19 фактично виконано лише 15.12.2023 прийняттям наказу Генерального прокурора № 1447ц від 15.12.2023.

Відповідно, суд вказує, що період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі визначається з наступного дня від дати прийняття рішення суду, до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Відтак, враховуючи заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по дату винесення Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвали про зупинення виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі №640/22655/19, тобто по 01.11.2023 включно, суд вважає, що вказана вимога підлягає частковому задоволенню, оскільки, дата з якої необхідно визначати початок періоду затримки виконання рішення суду у даній справі є 09.12.2022, а не 08.12.2022 як зазначає позивач.

Оскільки судом встановлено факт затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2022 у справі №640/22655/19 у період з 09.12.2022 по 01.11.2023, то суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час такої затримки у розмірі 526902,48 грн (2251,72х234).

При цьому, суд враховує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України.

В підп.164.1.1 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно зі змісту підп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для виплати позивачу середньої заробітної плати за час невиконання рішення суду з тих підстав, що рішення суду оскаржувалось, а процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивної, тобто волевиявлення особи, зокрема подання нею заяви, то суд вважає такі необґрунтованими, з огляду на таке.

Як уже зазначалось вище, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Тобто за змістом положень вказаної статті, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду.

З урахуванням наведених вище обставин справи щодо невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі № 640/22655/19 про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Крім цього, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 р. у справі № 1340/4393/18 зазначив наступне: "Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника".

Відповідач зазначає, що невиконання вказаного рішення зумовлене тим, що позивач не подавав до Офісу Генерального прокурора заяви про виконання рішення чи інших виконавчих документів.

З приводу вказаних доводів відповідача, суд зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню, яке жодним чином не може залежати від будь-яких обставин, крім непереборних.

Крім того, Верховний Суд у своїх постановах при вирішенні справ у подібних правовідносинах неодноразово наголошував, що жодних умов для виправдання правомірності невиконання роботодавцем рішення суду про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, закон не передбачає.

Так, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 816/1895/18 викладено висновок, що стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

У пункті 37 постанови від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21 Верховний Суд вкотре наголосив, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 480/69/19.

За вказаних підстав помилковим є твердження Офісу Генерального прокурора про те, що нібито для поновлення на роботі необхідне волевиявлення працівника, а саме його заява про бажання поновитися на посаді та працювати.

Як виснував Верховний Суд у пункті 30 постанови від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, положеннями статті 235 КЗпП України законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Крім того, у цій-же постанові (пункти 31-35) Верховний Суд зазначив, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року в справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св 18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

У іншій постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 440/4314/21 Верховний Суд у пунктах 12-13 наголосив, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

Відтак, згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Позивач звільнена від сплати судового збору, не надав доказів понесення інших судових витрат, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року у справі № 640/22655/19, за період з 09 грудня 2022 року по 01 листопада 2023 року у розмірі 526902,48. (п`ятсот двадцять шість тисяч дев`ятсот дві гривні 48 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.