Справа № 520/6242/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

19.05.2025 р. справа №520/6242/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Національної гвардії України (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним рішення суб"єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до надання права на приватизацію житла,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України, затвердженого протоколом № 11 від 25 вересня 2024 року, про не затвердження рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання дозволу на приватизацію трикімнатної квартири АДРЕСА_1 кв. полковнику юстиції ОСОБА_1 та членам його сім`ї; 2) зобов`язання центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України прийняти рішення про надання права на проведення приватизації полковнику юстиції ОСОБА_1 та членам його сім`ї.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що раніше отримав у якості службової квартиру за адресою АДРЕСА_2 (далі за текстом Квартира АДРЕСА_3 ), проте завершенню процедури приватизації цієї квартири завадила тимчасова окупація м.Донецька. Наголошував, що після прибуття для проходження подальшої служби до м.Харкова отримав для проживання у якості службового житла квартиру за адресою АДРЕСА_4 (далі за текстом Квартира АДРЕСА_5 ), котра за рішенням Харківської міської ради була виключена із числа службового житла. Східним територіальним управлінням Національної гвардії України в особі житлово-побутової комісії було прийнято оформлене протоколом №3 від 16.04.2024р. рішення про надання дозволу на приватизацію Квартири АДРЕСА_5 . Проте, рішенням Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 було протиправно та безпідставно відмовлено у наданні дозволу на приватизацію Квартири АДРЕСА_5 . Стверджував, що відмова ґрунтується на помилкових судженнях та завідомо невиконуваних вимогах.

Відповідач з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що зацікавленою особою не було подано необхідного пакету документів для позитивного вирішення питання про надання дозволу на приватизацію Квартири АДРЕСА_5 . Тому з огляду на зміст п.10 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та п.3.7 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень (затверджена наказом МВС України від 28.07.2007р. №278, зареєстрована в міністерстві юстиції України 15.08.2007р. за №942/14209; далі за текстом Інструкція №278) субєктом владних повноважень було вчинено правомірне управлінське волевиявлення з приводу незатвердження рішення командування та Житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу надання дозволу на приватизацію Квартири №2.

Позов було отримано судом 19.03.2025р.

Рішення про відкриття провадження в адміністративній справі було прийнято 21.03.2025р.

Відзив на позов було отримано судом 04.04.2025р.

Відповідь на відзив була отримана судом 07.04.2025р.

Процесуальний документ у формі окремих пояснень відповідача був отриманий судом 08.04.2025р.

Суд, вивчивши доводи усіх долучених до справи письмових процесуальних документів, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За матеріалами справи заявник проходив військову службу у лавах Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України та у лавах Національної гвардії України.

Рішенням житлово-побутової комісії Головного управління Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2008 (протокол № 2) було затверджено рішення житлово-побутової комісії управління ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо надання заявнику як військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_1 житлової площі із родиною у складі 3 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника) - службової двокімнатної квартири житловою площею 28,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 (тобто Квартири АДРЕСА_3 ; ордер сер. 08 № 4524, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Донецька від 25.06.2008 № 230).

Рішенням житлово-побутової комісії Головного управління Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2013 (протокол № 12) було затверджено рішення житлово-побутової комісії управління Східного територіального командування щодо виключення Квартири АДРЕСА_3 з числа службового житла та надання заявнику Квартири АДРЕСА_3 для постійного проживання із родиною у складі 4 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника, син заявника).

У грудні 2013 року листом за вихідним номером №3/23-4-5245 Головне управління ВВ МВС України звернулося на ім`я голови Донецької міської ради з проханням про виключення Квартири АДРЕСА_3 з числа службового житла та надання Квартири АДРЕСА_3 для постійного проживання заявника.

За твердженням заявника Квартира АДРЕСА_3 із числа службового житла виключена не була, заявником з користування не поверталась.

Рішенням центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України від 24.05.2018 (протокол №6) було затверджено рішення житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно надання полковнику заявнику із родиною у складі 4 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника, син заявника) службової трикімнатної квартири АДРЕСА_6 на АДРЕСА_7 (тобто Квартири АДРЕСА_5 ).

Рішенням центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України від 25.02.2021 (протокол № 3) було затверджено рішення житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно виключення Квартири АДРЕСА_5 із числа службового житла надання Квартири АДРЕСА_5 для постійного проживання заявнику із родиною у складі 4 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника, син заявника).

Рішенням Харківської міської ради від 31.03.2021р. №215 Квартира №2 була виключена із числа службового житла та надана для приживання заявнику разом із родиною у складі 4 осіб ( ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_3 син, ОСОБА_4 дочка).

Згідно із сформованою станом на 15.01.2025р. довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб саме перелічені громадяни мешкають у Квартирі АДРЕСА_5 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Квартира АДРЕСА_5 знаходиться у власності Держави Україна в особі Головного управління Національної гвардії України.

Згідно з рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі житлово-побутової комісії у формі протоколу №3 від 16.04.2024р. було ухвалено клопотати перед Головним управлінням Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії про надання заявнику права на приватизацію Квартири №2.

Рішенням Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 було ухвалено не затверджувати рішення командування та житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу надання дозволу на приватизацію Квартири №2.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу відмови у наданні дозволу на приватизацію Квартири №2, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відмічає, що згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної служби військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу", Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХIV), Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV).

Норми Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України" не змінюють базових (висхідних) правил проходження військової служби, визначених переліченими вище актами права.

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах та підрозділах Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

За визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Приписами п.10 ч.12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII визначено, що військовослужбовці, які проходили військову службу на територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що визнані тимчасово окупованими, та продовжують службу у військових формуваннях України, а також члени їх сімей, які проживають разом із ними, отримали статус внутрішньо переміщених осіб і відповідно до вимог цієї статті забезпечені службовими жилими приміщеннями або їм надано жилі приміщення для постійного проживання на таких територіях, або які мають у приватній власності жилі приміщення, розташовані на таких територіях, якщо право власності на них набуте відповідно до законів України, та які прибули на іншу територію України, забезпечуються жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення за письмовою згодою зазначених осіб та повнолітніх членів їх сімей, посвідченою нотаріально. Відмова від права власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності таких категорій осіб, здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, які на дату початку тимчасової окупації вказаних територій, визначену законодавством, перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, забезпечуються жилими приміщеннями з урахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Право власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, набуває орган, до повноважень якого належить поліпшення житлових умов таких категорій осіб на іншій території України, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За змістом правової позиції сторони позивача та правової позиції сторони відповідача положення п.10 ч.12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII є застосовними до спірних правовідносин, позаяк заявник під час проходження військової служби на території міста Донецьк Донецької області (котре наразі належить до тимчасово окупованої території України) отримав у якості службового житла Квартиру АДРЕСА_3 , яка хоча і була виключена із складу службової житлової площі, проте не була приватизована заявником.

Водночас із цим, оскільки норми п.10 ч.12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII не запроваджують жодної міри юридичної відповідальності, то посилання заявника на положення ст.58 Конституції України суд визнає юридично неспроможними.

З положень п.10 ст.12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII (котрі на думку суду у спірних правовідносинах неправильно тлумачаться як стороною позивача, так і стороною відповідача) явно та очевидно слідує, що військовослужбовці забезпечуються або службовими приміщеннями, або грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення.

Суд вважає, що виключно засвідчення бажання на отримання саме грошової компенсації за належне військовослужбовцям для отримання жиле приміщення має бути підтверджено письмовою згодою зазначених осіб та повнолітніх членів їх сімей, посвідченою нотаріально.

Натомість, такої кваліфікуючої вимоги до отримання військовослужбовцем службового житла національним законом України не передбачено, позаяк у даному конкретному випадку прояви будь-якої внутрішньої волі інших членів власної родини обєктивно не здатні змінити умов реалізації права військовослужбовця на житло в аспекті ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З огляду на положення ст.8 та ч.2 ст.19 Конституції України суд вважає, що державні органи не мають повноважень не висунення вимог, завідомо неможливих до реалізації учасниками суспільних відносин, а тому такі вимоги суб`єктів владних повноважень підлягають кваліфікації у якості прояву свавілля.

У розумінні ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими у межах спірних правовідносин обставини знаходження м.Донецьк Донецької області на тимчасово окупованих територіях України.

Тож вимоги субєкта владних повноважень з приводу подання заявником будь-яких документів відносно раніше виділеного заявнику і не приватизованого службового житла Головного управління Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України чи Головного управління Національної гвардії України (тобто відносно Квартири №1) є свавільними і не можуть створювати жодних легальних правових підстав на тій території України, на яку поширюється влада державних органів України.

Суд відмічає, що відносини з приводу реалізації прав військовослужбовців Національної гвардії України на житло деталізовані приписами Інструкції №278.

Пунктом 1.3 Інструкції №278 визначено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Відповідно до п.1.4 Інструкції №278 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб житла, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, установлених законодавством.

За правилами п.2.1 Інструкції №278 військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби. При наданні службового житлового приміщення військовослужбовці та члени їх сімей з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов за місцем служби, не знімаються.

Згідно з п.2.2 Інструкції №278 у Національній гвардії України всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Головним управлінням Національної гвардії України. Надалі житлове приміщення включається (виключається) до числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної в місті ради за клопотанням командувача Національної гвардії України.

Відповідно до п.2.6 Інструкції службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби за клопотанням командира військової частини та рішенням житлово-побутової комісії частини, яке погоджується центральною житлово-побутовою комісією Головного управління Національної гвардії України. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення. Спеціальний ордер дійсний протягом 30 днів.

Як то указано у п.2.13 Інструкції №278, у разі переміщення військовослужбовців по службі, а також пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, крім випадків, передбачених пунктом 2.12 Інструкції. Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані негайно звільнити займане ними службове житлове приміщення в разі одержання або придбання житла для постійного проживання. Військовослужбовець зобов`язаний здати службове житлове приміщення військовій частині та надати довідку про сплату квартирної плати та комунальних послуг. Після цього військовослужбовцеві видається довідка про здачу службового житлового приміщення.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів наявності у заявника фізичної змоги безперешкодного виконання приписів п.2.13 Інструкції №278 або доказів свідомого та умисного ухилення від виконання приписів п.2.13 Інструкції.

Пунктом 3.3 Інструкції №278 визначено, що з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання житлової площі у військових частинах утворюються житлово-побутові комісії. Житлово-побутова комісія створюється за наказом командира військової частини в складі 5-9 осіб. Головою житлово-побутової комісії призначається заступник командира з тилу. Крім того, за наказом командира визначаються заступник голови житлово-побутової комісії військової частини та технічний секретар. Засідання житлово-побутової комісії проводиться не менш як один раз на місяць.

Згідно з п.3.4 Інструкції №278 на житлово-побутові комісії покладаються: 3.4.1. Розгляд питань щодо зарахування або зняття військовослужбовців з квартирного обліку; 3.4.2. Унесення змін до облікових справ військовослужбовців; 3.4.3. Розподіл житлової площі, яка надійшла від Головного управління Національної гвардії України, між військовослужбовцям, що перебувають на квартирному обліку у військовій частині; 3.4.4. Надання пропозицій командирові військової частини щодо надання службової житлової площі військовослужбовцям військової частини; 3.4.5. Розгляд клопотань військовослужбовців військової частини щодо приватизації житлової площі; 3.4.6. Надання пропозицій до Головного управління Національної гвардії України щодо включення (виключення) житлових приміщень із числа службових.

За змістом п.3.5 Інструкції №278 житлово-побутова комісія у разі потреби має право запитувати через командира військової частини додаткові документи, необхідні для взяття військовослужбовців на облік.

Відповідно до п.3.6 Інструкції №278 у Головному управлінні Національної гвардії України наказом командувача Національної гвардії України створюється центральна житлово-побутова комісія, яка здійснює контроль за обліком і розподілом житлової площі у військових частинах Національної гвардії України, а також веде власний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та надає дозвіл на переведення житлової площі з державного житлового фонду в комунальну власність.

Згідно з п.3.7 Інструкції №278 крім завдань та повноважень, передбачених пунктом 3.4 цієї Інструкції, на центральну житлово-побутову комісію покладаються: 3.7.1. Затвердження рішення житлово-побутових комісій військових частин про надання дозволу на переведення житлової площі з державного житлового фонду в комунальну власність; 3.7.2. Затвердження рішення житлово-побутових комісій військових частин про надання житлових приміщень; 3.7.3. Розгляд пропозицій командування військових частин та прийняття рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд відзначає, що Квартира АДРЕСА_5 уже виключена із числа службового житла, а порушена заявником процедура поза будь-яким розумним сумнівом стосується саме отримання дозволу на приватизацію Квартири АДРЕСА_5 і будь-які мовні конструкції (застосовані у межах спірних правовідносин як позивачем, так і відповідачем) обєктивно не здатні змінити предмету питання, котре у межах спірних правовідносин підлягало вирішенню по суті субєктом владних повноважень (а саме: вчинення управлінського волевиявлення з приводу надання дозволу на приватизацію Квартири АДРЕСА_5 або вчинення управлінського волевиявлення з приводу відмови у наданні дозволу на приватизацію Квартири №2).

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення про незатвердження рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання дозволу на приватизацію трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , житловою площею 58,5 кв.м., загальною площею АДРЕСА_8 полковнику юстиції ОСОБА_1 .

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк неправильно витлумачив зміст п.10 ч.12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII, висунув до військовослужбовця реально невиконувані вимоги відносно службового житла державного органу на тимчасово окупованій території України, не витребував та не запропонував подати документи, недостатні для вирішення по суті питання з приводу надання дозволу на приватизацію Квартири №2.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову в частині вимог із застосуванням положень ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України, позаяк вимога про спонукання субєкта владних повноважень до вчинення управлінського волевиявлення з приводу надання права на приватизацію Квартири АДРЕСА_5 не належить до способів захисту порушеного публічного права.

Натомість, субєкта владних повноважень належить обтяжити обовязком повторно розглянути по суті питання про надання заявнику дозволу на приватизацію Квартири №2 з урахуванням висновків суду у справі №520/6242/25.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі доводів та предмету позову.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_4 разом із членами родини ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України повторно вирішити по суті питання з приводу надання ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_4 разом із членами родини ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у справі №520/6242/25.

Позов в решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко