Справа № 440/5512/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 р. Справа № 440/5512/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 15.07.24 по справі № 440/5512/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі- відповідач, ГУ НП в Полтавській області, апелянт), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області, яка полягає у не проведенні виплати йому середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 14.10.2021 по 20.04.2024 з урахуванням положень п. 1 ст. 117 КЗпП України за шість місяців;

- зобов`язати ГУ НП в Полтавській області здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 14.10.2021 по 20.04.2024 з урахуванням дати набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ від 19.07.2022 (далі- Закон №2352-ІХ),що регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до та після внесення до неї змін зазначеним Законом, виходячи з розрахунку його середньоденного грошового забезпечення, в сумі 546 745,59 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 14.10.2021 по 20.04.2024 з урахуванням положень п. 1 ст. 117 КЗпП України за шість місяців.

Зобов`язано ГУ НП в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 120 187,75 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про неправильність розрахунків суду першої інстанції під час обрахування суми середнього заробітку за період з 14.10.2021 по 18.07.2022, а також про незастосування судом принципу співмірності під час обрахунку середнього заробітку за період з 19.07.2022 за шість місяців, який , на його думку, суд повинен був застосувати.

Апелянт звернув увагу , що під час обрахунку суми середнього заробітку за період з 14.10.2021 по 18.07.2022 із застосуванням принципу співмірності суд зазначив, що сума заборгованості за судовим рішенням у справі № 440/7124/23 складала 36643,53 грн. Однак, як зазначалось у відзиві на позовну заяву, та підтверджено платіжними інструкціями, які містяться в матеріалах справи, на виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення у сумі 22407,03 грн та виплачено 20.04.2024 в сумі 18037,65 грн (за відрахуванням податку з доходів фізичних осіб (18%) і військового збору (1,5%), а не 36643,53 грн, як зазначено у мотивувальній частині судового рішення. Апелянт навів свій розрахунок за цей період. Він зазначив, що за період з 14.10.2021 по 18.07.2022 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 135 825,24 грн( 278 днів х 488,58 грн (середньоденне грошове забезпечення)). Істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпеченні в порівнянні із середнім заробітком за вищевказаний період становить: 22407,03 грн (сума заборгованості) / 135825,24 грн = 0,164, а не 0,223, як зазначено у судовому рішенні. Таким чином, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за цей період із застосуванням принципу співмірності, на думку апелянта, становить: 22275,33 грн (488,58 грн х 278 календарних днів х 0,164 ), а не 30269,03 грн ,як зазначено у судовому рішенні.

Посилаючись на правові позиції, викладені в постанові судової палати Верховного Суду з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, апелянт зазначив, що суд першої інстанції під час розрахунку суми середнього заробітку за період з 19.07.2022 за шість місяців протиправно не застосував принцип співмірності , оскільки визначений ним за період шість місяців розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні (89898,72 грн) є таким, що у чотири рази перевищує розмір простроченої заборгованості (22407,03 грн).

Такий підхід до визначення суми відшкодування перетворює компенсаційну виплату на каральну санкцію, яка є непропорційною і неспівмірною з розміром майнових втрат позивача.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Наказом ГУ НП в Полтавській області №514 о/с від 13.10.2021 капітана поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції, на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції з 13 жовтня 2021 року.

При звільненні зі служби ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані: 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учасникам бойових дій за 2015 рік, 11 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учасникам бойових дій за 2017 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій за 2018 рік; 10 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учасникам бойових дій за 2019 рік, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 у справі №440/7124/23 визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні: додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2015 рік у кількості 14 календарних днів, додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2017 рік у кількості 11 календарних днів, додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2018 рік у кількості 14 календарних днів, додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2019 рік у кількості 10 календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 13 жовтня 2021 року. Зобов`язано ГУ НП в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні: додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2015 рік у кількості 14 календарних днів, додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2017 рік у кількості 11 календарних днів, додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2018 рік у кількості 14 календарних днів, додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення учасникам бойових дій за 2019 рік у кількості 10 календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 13 жовтня 2021 року.

20.04.2023 на виконання рішення суду у справі №440/7124/23 відповідачем було нараховано ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 22407,03 грн та виплачено 18037,65 грн (після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору), що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача від 20.04.2023.

Згідно з довідкою ГУ НП в Полтавській області від 22.05.2024 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , загальна сума його грошового забезпечення за період служби з 01.08.2021 по 13.10.2021 склала 36643,53 грн ; розмір його середньоденного грошового забезпечення за календарний день за момент звільнення становить 488,58 грн.

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати, відповідно до положень ст.117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 14.10.2021 по день фактичної виплати - 20.04.2024, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» ( далі-Закон №2352-ІХ), який набув чинності 19.07.2022, були внесені зміни до ст.117 КЗпП України, якими законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток, шістьма місяцями. Таким чином, період стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, передбачений ст.117 КЗпП України, у цій справі поділяється на дві частини: до та після 19 липня 2022 року, а саме: 1) період з 14.10.2021 (наступний день після звільнення позивача зі служби в поліції) до 18.07.2022 до якого підлягають урахуванню норми ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості застосування принципу співмірності ; 2) період з 19.07.2022 до 20.04.2024 (день остаточного розрахунку) , до якого підлягають урахуванню норми ст.117 КЗпП України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Колегія суддів погоджується з загальними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Колегія суддів зазначає, що ані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII ( далі-Закон №580-VIII), ані Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 ( далі-Порядок № 260), ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовано питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні

Позивача звільнено зі служби в поліції - 13 жовтня 2021 року.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на загальну суму 18037,65 грн.

Вказану компенсацію відповідач виплатив лише 20 квітня 2024 року на виконання судового рішення (справа №440/7124/23).

Суд першої інстанцій під час розгляду цієї справи, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що період стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, передбачений ст.117 КЗпП України, у цій справі поділяється на дві частини: до та після 19 липня 2022 року, а саме: 1) період з 14.10.2021 (наступний день після звільнення позивача зі служби в поліції) до 18.07.2022 до якого підлягають урахуванню норми ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості застосування принципу співмірності ; 2) період з 19.07.2022 до 20.04.202 (день остаточного розрахунку) , до якого підлягають урахуванню норми ст.117 КЗпП України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції під час розрахунку суми середнього заробітку за період з 19.07.2022 за шість місяців протиправно не застосував принцип співмірності спростовуються вищезазначеними правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22. У цій справі судова палата зазначила, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо застосування принципу співмірності, на статтю 117 КЗпП України в новій редакції, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим. Критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV ( до 19.07.2022) не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правові позиції, викладені в постанові судової палати Верховного Суду з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19 з урахуванням вищенаведеного.

З приводу доводів апелянта щодо неправильності розрахунків суду першої інстанції під час обрахунку суми середнього заробітку за період з 14.10.2021 по 18.07.2022, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Колегія суддів підсумовує, що служба в поліції позивача була припинена -13.10.2021, остаточний розрахунок з позивачем був проведений 20.04.2024.

Здійснюючи диференційований підхід до розрахунку суми середнього заробітку, спірний період стягнення середнього заробітку в цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 14.10.2021 (наступний день після звільнення позивача зі служби в поліції) по 18.07.2022 (278 календарних днів) та з 19.07.2022 по 20.04.2024 (642 календарні дні).

Розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за календарний день за момент звільнення становить 488,58 грн. Період затримки розрахунку, з 14.10.2021 по 18.07.2022, становить 278 календарних днів.

За цей період наявні підстави для зменшення розміру відшкодування з урахуванням принципу співмірності.

Разом з тим, розрахунок суми середнього заробітку, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №380/19324/23, які підлягають застосуванню, призведе до збільшення суми, що підлягає виплаті позивачу, та до порушення інтересів апелянта , тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , яку відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити за період з 14.10.2021 по 18.07.2022 не підлягає зміні.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 19.07.2022 по 20.04.2024, суд першої інстанції правильно обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток, шістьма місяцями та не застосував принцип співмірності, що повністю узгоджується з правовими висновками у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22. За розрахунком суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період склала 89898,72 грн ( 488,58 грн* 184 календарні дні). У зв`язку з наведеним, доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі № 440/5512/24 залишити без змін..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк