Справа № 200/1229/25
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року Справа№200/1229/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов вмотивовано тим, що позивач 12.01.2025 року звернулась за призначенням пенсії за віком. У рішенні від 20.01.2025 року №18 відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач) «Про відмову у призначенні пенсії» зазначено, що необхідний страховий стаж, визначений частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік. Страховий стаж особи становить 28 років 10 місяців 16 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі за даними трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.1982, з 05.11.1981 по 31.03.2000 року, оскільки відсутня довідка про відпрацьовані вихододні. Для зарахування періоду роботи за записами трудової книжки, необхідно надати уточнюючу довідку про відпрацьовані вихододні та встановлений мінімум трудоднів, на підставі первинних документів за час виконання роботи. Позивач вважає дії відповідача протиправними і такими, що порушують її конституційні права.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач) надав відзив на адміністративний позов в якому зазначив, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», надавши пакет документів. За принципом екстериторіальності заяву про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.01.2025 №18. Відповідно до статті 26 Закону наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. Відповідно до статті 26 Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років. Відповідач зауважив, що вік позивача на дату звернення до органів Фонду 60 років. За наданими документами страховий стаж позивача становить 28 років 10 місяців 16 днів. За результатами розгляду документів до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі за даними трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.1982: з 05.11.1981 по 31.03.2000, оскільки відсутня довідка про відпрацьовані вихододні. Основним документом, що підтверджує стаж роботи в колгоспі, є трудова книжка колгоспника, яка ведеться на кожного члена колгоспу. Періоди роботи в колгоспі за даними трудової книжки колгоспника можна віднести до страхового стажу за умови, якщо у цій трудовій книжці вказано за кожний рік встановлену норму мінімуму трудової участі у сільському господарстві та фактичну кількість нарахованих трудоднів. Ці дані мають бути завірені належним чином: навпроти запису за кожен рік має бути підпис та печатка. Якщо записи внесено не правильно, для підтвердження стажу роботи у колгоспі необхідно надати уточнюючі довідки видані правлінням колгоспу або архівними установами. Згідно з п. 3 Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові угоди і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи. Для зарахування періоду роботи в колгоспі за записами трудової книжки необхідно надати уточнюючу довідку про встановлений мінімум та вироблені трудодні на підставі первинних документів за час виконання роботи. Уточнюючих довідок до органів Фонду позивачем не надавались. Враховуючи вищевикладене, на дату звернення за призначенням пенсії позивач не набув відповідного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком відповідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутнє. Відповідач просив у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.05.2025 року витребувано у позивача наступні докази: повну копію її трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.06.1982.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19.05.2025 року у задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо залучення до справи співвідповідачем Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовлено.

Учасники справи були належним чином повідомлені про відкриття провадження по справі: представник позивача адвокат Біцулова Анна Анатоліївна та відповідач шляхом отримання відповідної ухвали до зареєстрованого кабінету електронного суду про що свідчить відповідна відмітка «доставлено» та зазначена дата 26.02.2025 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 виданим Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області від 03.04.2001 року.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується наявними доказами, та не заперечується сторонами по справі, 12.01.2025 позивач звернулась у встановленому порядку до органів пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Автоматичним розподілом справ в електронній підсистемі було визначено, що розгляд заяви позивача здійснюється за принципом екстериторіальності відділом пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Як встановлено судом підтверджується матеріалами справи Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, розглянувши заяву позивача про призначення пенсії прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.01.2025 №18, в якому було зазначено наступне: - «Відмова про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 12.01.2025. Пенсійний вік, визначений частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років. Вік заявниці 60 років. Необхідний страховий стаж, визначений частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік. У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки, мають особи, за наявності страхового стажу в період з 01.01.2027 по 31.12.2027 - від 24 до 34 років. Страховий стаж особи становить 28 років 10 місяців 16 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі за даними трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.1982 з 05.11.1981 по 31.03.2000, оскільки відсутня довідка про відпрацьовані вихододні. Для зарахування періоду роботи за записами трудової книжки, необхідно надати уточнюючу довідку про відпрацьовані вихододні та встановлений мінімум трудоднів, на підставі первинних документів за час виконання роботи. Не працює. Відмовити в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не набула необхідного страхового стажу. Право на пенсійну виплату набуде 04.11.2027. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.».

У своєму відзиві відповідач більш детально розтлумачив підстави не зарахування вищезазначеного періоду роботи позивача, зазначивши: - «Основним документом, що підтверджує стаж роботи в колгоспі, є трудова книжка колгоспника, яка ведеться на кожного члена колгоспу. Періоди роботи в колгоспі за даними трудової книжки колгоспника можна віднести до страхового стажу за умови, якщо у цій трудовій книжці вказано за кожний рік встановлену норму мінімуму трудової участі у сільському господарстві та фактичну кількість нарахованих трудоднів. Ці дані мають бути завірені належним чином: навпроти запису за кожен рік має бути підпис та печатка. Якщо записи внесено не правильно, для підтвердження стажу роботи у колгоспі необхідно надати уточнюючі довідки видані правлінням колгоспу або архівними установами. Згідно з п. 3 Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові угоди і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи. Для зарахування періоду роботи в колгоспі за записами трудової книжки необхідно надати уточнюючу довідку про встановлений мінімум та вироблені трудодні на підставі первинних документів за час виконання роботи. Уточнюючих довідок до органів Фонду Позивачем не надавались.».

З наявної в матеріалах справи копії довідки Форми РС-право складеної по позивачу станом на 12.01.2025 року (дату звернення) судом встановлено, що у спірний період з 05.11.1981 по 31.03.2000 року, позивачу було зараховано: з 22.11.1981 по 21.11.1984 року (3 роки догляд за дитиною); з 10.11.1987 по 09.11.1990 року (3 роки догляд за дитиною); з 10.10.1993 по 09.10.1996 року (3 роки догляд за дитиною) та з 01.01.1999 по 31.03.2000 року (1 рік 3 місяці).

Так само, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було надано відповідь від 04.02.2025 року на звернення позивача, в якій по суті було продубльовано зазначене Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області у рішенні від 20.01.2025 року.

Позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, просила суд:

- визнати протиправними дії та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №18 від 20.01.2025 року про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати позивачу до загального стажу роботи період роботи з 05.11.1981 по 31.03.2000 року, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.11.2024 року.

Отже, спірним питанням в даній справі є не зарахування відповідачем до загального страхового стажу позивача період її роботи з 05.11.1981 по 29.02.2000 року, як про це зазначено у спірному рішенні.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058).

Згідно ч.ч.2, 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Тобто, починаючи з 01.01.2024 року право на призначення на пенсію за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності необхідного стажу в період з 01.01.2024 по 31.12.2024 - не менше 31 років.

Як свідчать матеріали справи, позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто для призначення пенсії їй на момент призначення пенсії за віком після досягнення 60 років необхідно мати наявного страхового стажу не менше 31 років.

Закон №1058-ІV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно п.п. 1, 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975р. №310 «Про трудові книжки колгоспників» (далі - Постанова № 310), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Відповідно до п.п. 5, 6 Постанови № 310, до трудової книжки колгоспника вносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення.

Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою. Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (п. 13 Постанови № 310).

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Суд також звертає увагу, що пенсійний орган зобов`язаний призначати, здійснювати нарахування та перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, ніж положення постанов Пенсійного Фонду України. Зазначений Закон не передбачає надання первинних документів у разі наявності відомостей про роботу в трудовій книжці. Аналіз вказаної норми вказує, що для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Як встановив суд, позивач разом із заявою від 12.01.2025 про призначення пенсії подала до Пенсійного фонду трудову книжку, яка містить усі необхідні записи та підтверджує роботу позивача у оскаржений період.

Так відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 дата заповнення 30.06.1982 року у спірний період з 05.11.1981 по 31.03.2000 року, в графі «Членство в колхозе»: позивач була прийнята до колгоспу імені «Шевченко» Волноваського району Донецької області на посаду різноробочого, що підтверджується записом №1 в трудовій книжці; 05.02.1993 року колгосп імені «Шевченко» реорганізований в КСП «Николаевское», номер запису №2 в трудовій книжці та 31.03.2000 року позивач була виключена з членів КСП у зв`язку з реформуванням ст.40 п.1 КЗпП України.

В графі Відомості про трудову діяльність: з 05.11.1981 року направлена на роботу телятницею, №1 запису, сторінка 6-7 трудової книжки; з 01.09.1984 переведена телятником штучного запліднення, №2 запису, сторінка 6-7 трудової книжки; з 31.03.2000 року звільнена з роботи у зв`язку з реформуванням КСП ст.40 п.1 КЗпП України, №3 запису, сторінка 6-7 трудової книжки.

Як зазначив відповідач у своєму спірному рішенні від 20.01.2025 року №18: - «Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі за даними трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.1982 з 05.11.1981 по 31.03.2000, оскільки відсутня довідка про відпрацьовані вихододні. Для зарахування періоду роботи за записами трудової книжки, необхідно надати уточнюючу довідку про відпрацьовані вихододні та встановлений мінімум трудоднів, на підставі первинних документів за час виконання роботи.».

Стосовно вищезазначеного у спірному рішенні щодо «відсутності довідки про відпрацьовані вихододні» та зазначеного у відзиві, щодо «Основним документом, що підтверджує стаж роботи в колгоспі, є трудова книжка колгоспника, яка ведеться на кожного члена колгоспу. Періоди роботи в колгоспі за даними трудової книжки колгоспника можна віднести до страхового стажу за умови, якщо у цій трудовій книжці вказано за кожний рік встановлену норму мінімуму трудової участі у сільському господарстві та фактичну кількість нарахованих трудоднів. Ці дані мають бути завірені належним чином: навпроти запису за кожен рік має бути підпис та печатка. Якщо записи внесено не правильно, для підтвердження стажу роботи у колгоспі необхідно надати уточнюючі довідки видані правлінням колгоспу або архівними установами», суд ставиться критично враховуючи, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Окрім цього суд наголошує на тому, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його первинних документах. Помилки в заповненні первинних документах не може бути підставою для виключення спірного періоду роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за неналежний порядок їх ведення та заповнення з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 провадження №К/9901/1298/17.

З приводу зазначеного, суд акцентує свою увагу на тому, що в трудовій книжці позивача на сторінці трудова участь в загальному господарстві зазначені відомості трудової участі в громадському господарстві, зокрема, про виконання річних мінімумів трудової участі. Так, на сторінках 18-19 трудової книжки є такі записи:

1. 1981 рік, прийнятий колгоспом трудовий мінімум - 250, виконання річного мінімуму 41;

2. 1982 / 71 / 71;

3. 1983 / 250 / 299;

4. 1984 / 250 / 276;

5. 1985 / 250 / 316;

6. 1986 / 250 / 300;

7. 1987 / 250 / 240;

8. 1988 / 186 / 186;

9. 1989 / 22 / 292;

10. 1990 / 250 / 279;

11. 1991 / 250 / 281;

12. 1992 / 250 / 312;

13. 1993 / 250 /310;

14. 1994 / 250 / 210;

15. 1995 / 250 / 320;

16. 1996 / 250 / 321;

17. 1997 / 250 / 326;

18. 1998 /220 / 315;

19. 1999 /220 / 310;

20. 2000 / 70 / 77.

Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем до суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем при розгляді заяви про призначення пенсії за віком позивачу.

Крім того, суд враховує, що інших доказів, крім наданих позивачем органу пенсійного фонду разом із заявою про призначення пенсії, він надати не може, так як трудовий архів Волноваської територіальної громади де зберігається відповідна інформація, знаходиться на тимчасово окупованій території де проводяться бойові дії, що позбавляє заявника виконати вимоги органу пенсійного фонду в частині надання додаткових документів на підтвердження страхового стажу, що в свою чергу не може бути правомірною підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист в питанні призначення пенсії за віком.

Додатковим варто зазначити, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі №439/1148/17.

Суд зауважує, що на час заповнення трудової книжки в частині спірного періоду діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 № 252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 № 412, та яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993) (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців».

Згідно положень пункту 1,13,18 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (із змінами, далі Постанова № 656) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та службовців. При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації засвідчуються підписом керівника підприємстві, установі, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою. Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яку призначають наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110

Отже, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09.08.2019 у справі №654/890/17.

Відповідно до п.п.5, 6 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, до трудової книжки колгоспника заносились такі дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до приписів ч.2 ст.56 Закону №1788-XII та п.5 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310, якими передбачена наявність у трудовій книжці колгоспника відомостей про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання є обов`язковим, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується лише час роботи за фактичною тривалістю.

При цьому, відповідно до п.13 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 р. та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310, відповідальність за організацію робот по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до уставу та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Пунктами 14 та 15 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310, передбачено, що правління колгоспів вживають заходи щодо суворого дотримання встановленого порядку ведення трудових книжок, зміцнення кадрів робітників, які здійснюють ведення трудових книжок, підготовленими до цієї роботи людьми, забезпечують належне зберігання архівних документів, що мають відношення до трудової діяльності колгоспників. Ревізійним комісіям, комітетам профспілок колгоспів і колгоспним радам соціального забезпечення рекомендується здійснювати суспільний контроль за своєчасним та правильним заповненням трудових книжок колгоспників, за їх обліком, зберіганням і видачею та вживати заходи задля усунення виявлених недоліків.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки колгоспника покладається саме на спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу, тобто на роботодавця.

Відповідно до постанови КМУ від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки раніше встановленого зразка обмінові не підлягають (пункт 1); відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4).

Таким чином враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, оскільки трудова книжка позивача містить належним чином відображені записи про вступ позивача до членів колгоспу та звільнення з членів колгоспу, а також інформацію за спірний період роботи щодо відпрацьованих вихододнів та встановлений мінімум вихододнів, що належним чином відображено у її трудовій книжці, доказів протилежного відповідачем по цій справі до суду не надано, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача період її роботи: з 05.11.1981 по 31.03.2000 року у колгоспі імені Шевченко потім КСП «Миколаївське» відповідно до записів зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Підсумовуючи все вищенаведене та встановлене при розгляді справи, суд вважає, що пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії позивачу від 20.01.2025 №18, прийнято не на підставі Конституції та законодавства України, а отже підлягає скасуванню.

З огляду на визнання протиправним та скасування спірного рішення, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 на отримання обґрунтованого та мотивованого рішення за її заяви є зобов`язання відповідача повторно розглянути дану заяву та вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду викладених у цій справі.

Такий висновок щодо способу захисту узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 по справі №461/4544/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 по справі №509/1350/17.

Щодо позовної вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.11.2024 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.80, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. N 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року N 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що відповідач повторно ще не розглянув заяву позивача про призначення їй пенсії, з урахуванням висновків суду, тому позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком відповідно до приписів Закону України №1058-ІV задоволенню не підлягають враховуючи, що вони заявлені на майбутнє тобто в даному випадку є передчасними.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи частину 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонд України у Київській області №18 від 20.01.2025 яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву позивача від 12.01.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі зарахувавши до її страхового стажу період роботи: з 05.11.1981 по 31.03.2000 року у колгоспі імені Шевченко потім КСП «Миколаївське» відповідно до записів зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.8 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 20.02.2025, позивач за подання адміністративного позову сплатила 968,96 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. А. Саєнко, буд.10, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області () від 20.01.2025, яким ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 12.01.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі зарахувавши до її страхового стажу період роботи: з 05.11.1981 по 31.03.2000 року у колгоспі імені Шевченко потім КСП «Миколаївське» відповідно до записів зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. А. Саєнко, буд.10, ) судові витрати у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19 травня 2025 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець