Справа № 990/234/23
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Київ

справа № 990/234/23

провадження № 11-146заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Уркевича В. Ю.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.

за участю:

секретаря судового засідання Іщук В. С.,

представників позивачки адвокатів Горяйнова А. М., Коломацької О. С.,

представника відповідача - Ізвєкова К. В.,

розглянула на відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя (далі - ВРП; Рада) на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2024 року (судді Бившева Л. І., Білоус О. В., Олендер І. Я., Ханова Р. Ф., Юрченко В. П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправними дій та стягнення коштів і

ВСТАНОВИЛА:

1. У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-ІХ) в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ);

- стягнути з ВРП на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року в розмірі 616 181 грн 81 коп. з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Прохання мотивувала тим, що всупереч вимогам Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) та Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIIІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIIІ) їй, як чинній (за визначенням позивачки - «діючій») судді Шостого апеляційного адміністративного суду, здійснювали виплати винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ.

З покликанням на частину п`яту статті 54 Закону № 1402-VIII зазначає, що за нею як суддею (попри відрядження до ВРП), зокрема, зберігаються гарантії матеріального забезпечення, що робить неможливим зменшення виплат.

За частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Ці приписи спрямовані на реалізацію вимог частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до яких розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частина друга статті 21 Закону № 1798-VIII, яка встановлює гарантії діяльності членів Ради, передбачає, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Розмір винагороди члена Ради, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду.

Зазначає, що оскільки до законів № 1402-VIII та № 1798-VIII не вносили змін в частині виплат суддям, які відряджені до ВРП, то остання не мала підстав здійснювати виплати з огляду на обмеження, передбачені статтею 29 Закону № 294-ІХ.

2. Відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні заявлених у ньому вимог. Зазначає, що ВРП провадила виплати позивачці відповідно до частини першої статті 29 Закону № 294-ІХ, за якою, зокрема, членам ВРП встановлювалися обмеження у розмірі виплат. Вважає, що ВРП не було правових підстав для нарахування позивачці винагороди члена ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час правил частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX.

Відповідач заодно подав клопотання про залишення позову без розгляду через пропуск позивачкою строку звернення до суду.

3. У відповіді на відзив позивачка, покликаючись на доводи, аналогічні тим, які вона виклала у позовній заяві, наполягає на протиправності дій ВРП в частині виплати її винагороди члена ВРП з обмеженнями.

Позивачка навела заперечення проти клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, оскільки з викладеного нею обґрунтування видно, що вона звернулася до суду своєчасно.

4. У додаткових поясненнях представник відповідача просив надати значення правовій позиції, яку Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) сформулювала у справі № 990/235/23 за позовом ОСОБА_2 до ВРП про визнання протиправними дій ВРП щодо виплати позивачці у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ, та стягнення коштів.

5. Позивачка також надала додаткові пояснення, в яких повідомила, що постанова Великої Палати від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 не є релевантною до спірних правовідносин, позаяк у згаданій справі позивачка була суддею у відставці, натомість у цій справі позивачка є чинною («діючою») суддею, на яку розповсюджуються конституційні гарантії щодо грошового забезпечення суддів.

6. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 10 червня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання ВРП про залишення позову без розгляду, а позов задовольнив. Визнав протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону № 294-ІХ. Вирішив стягнути з бюджетних асигнувань ВРП на користь ОСОБА_1 недоотриману винагороду члена ВРП за спірний період у розмірі 616 181 грн 81 коп. з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Цей суд виходив з того, що аналіз приписів Закону № 1798-VIII свідчить про те, що законодавець установив обсяг гарантій для членів ВРП та визначив, що на членів ВРП розповсюджуються гарантії суддів, які передбачені Законом № 1402-VIII. Однією із цих гарантій незалежності членів ВРП є розмір їх винагороди на рівні посадового окладу судді Верховного Суду. ВРП є незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який покликаний забезпечувати незалежність судової влади. Зважаючи на такий особливий статус ВРП, законодавець установив відповідні гарантії її діяльності на рівні гарантій незалежності суддів.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Установлення зазначених гарантій на членів ВРП зумовлене конституційним статусом ВРП як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, якому статтею 131 Конституції України надані повноваження щодо внесення подання про призначення судді на посаду; ухвалення рішень стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішень про звільнення судді з посади; надання згоди на затримання судді чи утримання його під вартою; ухвалення рішень про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів; ухвалення рішень про переведення судді з одного суду до іншого; а також як органу, який відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII діє для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Отримання суддями суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом № 1402-VІІІ, та членами ВРП у розмірі, встановленому Законом № 1798-VІІІ, є однією з гарантій їх незалежності.

Далі суд зазначив, що правила статті 135 Закону № 1402-VIII прийняті на реалізацію вимог частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до якого розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Тобто розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII. Позаяк зміни до законів № 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року, не вносили, то законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

Правилами частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII встановлено, що у разі призначення судді членом ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України він відряджається для роботи в цих органах на постійній основі. За членами цих органів - суддями зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.

Суд встановив, що позивачка була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП з 01 травня 2019 року як чинна («діюча») суддя Шостого апеляційного адміністративного суду. Відтак є підстави вважати, що в аспекті наведеного та згаданих вище правил статті 21 Закону № 1798-VIII, статті 54 Закону № 1402-VIII за позивачкою зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів.

Суд звернув увагу на те, що Законом № 553-ІХ не вносилися зміни ні до Закону № 1798-VІІІ (стосовно розміру винагороди члена ВРП), ні до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому Закон № 553-ІХ не може встановлювати розмір винагороди члена ВРП. Така розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру винагороди члена ВРП), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1798-VІІІ, оскільки саме цим Законом врегульовано розмір винагороди членів ВРП як гарантія їх незалежності.

Відтак суд підсумував, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, які, попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших приписів Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1798-VIII та Закону № 1402-VIII, зокрема їх статей 21 та 135, відповідно, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх), а законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, так само як і розмір винагороди члена ВРП, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу, звужуючи гарантії їх незалежності.

7. У відповідь на покликання відповідача на правні висновки постанови Великої Палати від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 суд першої інстанції послався на те, що у цій постанові Велика Палата опиралася на встановлені у справі № 990/235/23 обставини та використала відповідне нормативно-правне регулювання, за яких виснувала про брак підстав для визнання протиправними дій ВРП щодо нарахування позивачці (члену ВРП) в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, які, однак, не є релевантними справі, що розглядається. У справі № 990/235/23 позивачка не була чинною («діючою») суддею, відрядженою до ВРП, тоді як ОСОБА_1 (позивачка у цій справі) була відряджена туди для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП як чинна («діюча») суддя Шостого апеляційного адміністративного суду. В аспекті цього, як вирішив суд, приписи законів № 1798-VIII і № 1402-VIII передбачають, що за позивачкою у цій справі зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів.

Відмінності у правовому статусі позивачів зумовлюють різне правозастосування, оскільки на ОСОБА_1 як на чинну («діючу») суддю (на відміну від членів ВРП, які не є суддями) поширюються гарантії суддівської незалежності, встановлені Конституцією України.

Поза тим суд теж відзначив, що у справі, яка розглядається, позивачка не обґрунтовувала протиправність дій ВРП юридичним фактом винесення Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 і не використовувала пов`язаний з цим фактом принцип зворотної (ретроспективної) дії такого рішення. Щодо цього суд вирішив, що за наявності прямої вказівки у Конституції України стосовно визначення розміру суддівської винагороди виключно законом про судоустрій та сталої й послідовної позиції про протиправність обмеження розміру суддівської винагороди іншим шляхом, аніж внесенням змін до Закону № 1402-VIII (у рішеннях Верховного Суду), набрання чинності Законом № 553-IX та визнання надалі його Конституційним Судом України неконституційним, не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди.

На думку суду, виплата винагороди члена ВРП (чинному судді, відрядженому до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП) у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, є протиправною, оскільки нівелює суть правової визначеності і передбачуваності конституційних принципів незалежності судових органів та суддів.

8. На підставі тлумачення частин другої, третьої, п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), які встановлюють загальний шестимісячний і спеціальні строки звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами і, зокрема, місячний строк у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, крізь призму кваліфікації фактичних обставин цієї справи суд першої інстанції вирішив, що позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду без порушення строків звернення до суду, оскільки подала позов до суду в межах дозволених КАС України спеціальних строків звернення до адміністративного суду, передбачених іншими законами держави, як-от Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 КАС України.

Зокрема, суд виходив з того, що стаття 116 КЗпП України передбачає право звільненого працівника на отримання виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, в день звільнення.

За частиною другою статті 233 цього Кодексу (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Свого часу Конституційний Суд України в Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) виснував, що поняття «винагорода члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці».

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції Закону від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Втім до 19 липня 2022 року цей Кодекс не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відтак виникло питання, чи має застосовуватися до спірних правовідносин принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативних правничих актів.

Як констатував суд, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правничої визначеності, якщо ці зміни не погіршують правне становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

На момент звільнення позивачки з посади члена ВРП (23 лютого 2022 року) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Отож на підставі аналізу приписів трудового законодавства в контексті позовних вимог ОСОБА_1 , а також обсягу правил КАС України, які не містять норми, яка регулює строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, суд першої інстанції вирішив, що норма статті 233 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду з цим позовом. Заразом суд підкреслив, що у справі нема правних підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

9. Відповідач не погодився із цим рішенням суду та звернувся до Великої Палати з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Прохання мотивує тим, що судове рішення не відповідає вимогам КАС України щодо законності й обґрунтованості його ухвалення, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів. Як твердить відповідач, під час розгляду цієї справи були порушені норми матеріального і процесуального права; висновки, яких дійшов суд першої інстанції, є хибними і передчасними.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 3 Закону України № 1798-VIII ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України. Згідно з пунктом 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів. Відповідно до частини другої статті 21 Закону № 1798-VIII розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Розмір винагороди члена ВРП, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду. Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-ІХ. Згідно із частиною першою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому в зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

За частиною третьою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Надалі Конституційний Суд України ухвалив Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, яким визнав, зокрема, такими, що не відповідають Конституції України зазначені вище приписи частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-ІХ.

Частина друга статті 152 Конституції України, частина перша статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачають, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

ВРП повідомила також, що жодних приписів стосовно іншої дати скасування змін до Закону № 294-ІХ або механізму виплати грошових коштів у частині обмежень винагороди членам ВРП Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 не містить.

Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що виникнуть з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.

З огляду на викладене, керуючись згаданими вище вимогами законодавства, ВРП з 28 серпня 2020 року скасувала обмеження при нарахуванні винагороди членам ВРП.

Частина дванадцята статті 23 Бюджетного кодексу України передбачає, що усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду (31 грудня відповідного календарного року). Кошти, які не були використані внаслідок застосування статті 29 Закону № 553-ІХ, наприкінці 2020 року повернені до Державного бюджету України.

Отже, у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року членам ВРП винагорода виплачувалась на підставі та відповідно до вимог Закону № 553-ІХ.

Автор скарги окремо звертає увагу й на те, що звернення позивачки ОСОБА_1 до суду зі своїм позовом було здійснене поза встановленим процесуальним законодавством строком, і тому були передумови, щоб задовольнити клопотання ВРП про залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України. За правилами цього пункту суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Натомість суд першої інстанції не постановив жодного окремого судового рішення (ухвали) щодо клопотання ВРП про залишення позову без розгляду. Згадав про нього і висловив свій присуд тоді, коли ухвалив рішення у справі по суті.

Тим часом за частиною першою статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Але за правилами цієї статті суд під час ухвалення рішення по суті спору не може вирішувати клопотання сторін, як-от про залишення позову без розгляду, які вимагали попереднього (дочасного) розв`язання, оскільки від наслідків його розв`язання залежала можливість подальшого провадження у справі. У зв`язку з цим відповідач вважає, що під час вирішення клопотання ВРП були порушені норми статей 241, 243, 244 КАС України.

10. На переконання скаржника, за правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно із частиною другою статті 122 цього Кодексу для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 цього Кодексу, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У контексті вимог позивачки ВРП підводить до думки, що якщо позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати протиправними дії ВРП з виплати їй у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ, та стягнути кошти, то тоді, у розумінні пункту 23 частини першої статті 4 КАС України, позовна вимога позивачки про стягнення з ВРП на її користь недоотриманої винагороди члена ВРП за означений період є похідною від позовної вимоги щодо визнання протиправними дій ВРП, бо відомо, що похідна позовна вимога - це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Із цього апелянт висновує, що оскільки основною позовною вимогою є визнання протиправними дії ВРП щодо виплати позивачці у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ, то застосуванню підлягали саме норми статті 122 КАС України.

До того ж, якщо визначити спірні правовідносини, які виникли у справі між сторонами, як питання відшкодування члену ВРП матеріальної шкоди, завданої нормативно-правовим актом, у подальшому визнаним органом конституційної юрисдикції неконституційним, і яка полягає в отриманні грошових коштів у спірний період у зменшеному розмірі (упущена вигода), то варто зазначити, що з дати ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 до дати звернення позивачки до суду (27 вересня 2023 року) минуло більше 3 років. Таке звернення є виявом порушення строків на звернення до суду відповідно до частини другої статті 122 КАС України.

ВРП вкотре наголосила, що у цій справі підлягають застосуванню норми щодо строку звернення до адміністративного суду відповідно до статті 122 КАС України, а не передбачені статтею 233 КЗпП України, на застосуванні яких наполягає позивачка. Ба більше, вважає, що навіть тоді, коли суд буде притримуватися строків, передбачених трудовим законодавством, то й цих строків позивачка не дотрималася, позаяк звернулася до Верховного Суду у вересні 2023 року, хоча на дату цього звернення стаття 233 КЗпП України вже діяла у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». За цією редакцією (чинною на момент подачі позовної заяви) частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

На думку ВРП, частина друга статті 233 цього Кодексу (в редакції, чинній на дату подання позовної заяви) не підлягає застосуванню, оскільки спірні кошти не нараховувалися і, як наслідок, не мали виплачуватися позивачці при звільненні.

11. Що ж до власне підстав скасування оскаржуваного рішення по суті, то скаржник насамперед послався на постанову Великої Палати від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, у якій викладена правова позиція, що в Конституції України нема правної норми, яка б регулювала розмір винагороди члена ВРП з відсиланням до Закону № 1798-VIIІ або іншого закону, подібної до тої, що зазначена в частині другій статті 130 Конституції України, яка встановлює, що розмір винагороди [саме] судді встановлюється законом про судоустрій. Втім, як наголошує апелянт, це не означає, що дія цієї конституційної норми розповсюджується на членів ВРП.

За Законом № 1798-VIII член ВРП отримує винагороду члена ВРП, а не суддівську винагороду в розумінні Закону № 1402-VІІІ. Стаття 21 Закону № 1798-VIII визначає лише встановлення розміру винагороди, яку ВРП має виплачувати посадовій особі ВРП (члену ВРП). А тому не можна зазначати про тотожність таких понять, як «винагорода члена ВРП» (є однією з гарантій члена ВРП відповідно до Закону № 1798-VIII) та «суддівська винагорода» (є однією з гарантії незалежності суддів відповідно до Закону № 1402-VІІІ та статті 130 Конституції України).

Та обставина, що винагорода члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду (частина друга статті 21 Закону № 1798-VIII), яка своєю чергою має відповідати вимогами статті 135 Закону № 1402-VІІІ, не означає, що на першу розповсюджується дія статті 130 Конституції України.

12. З погляду Ради, зі змісту та логіки позовних вимог позивачки ОСОБА_1 можна визначити, що суть спору зводиться до питання відшкодування члену ВРП матеріальної шкоди, завданої нормативно-правовим актом, який надалі орган конституційної юрисдикції визнав неконституційним, і полягає в отриманні грошових коштів за спірний період у зменшеному розмірі (упущена вигода). Частина третя статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Нормативно-правового акта, яким би держава врегулювала порядок, строки, підстави, спосіб обрахунку тощо указаної шкоди, законодавець наразі не прийняв.

Тимчасом стаття 8 Конституції України велить, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отож, як гадає Рада, у цій справі нема підстав для визнання протиправними дій ВРП щодо виплати позивачці у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, позаяк ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і була зобов`язана виконувати Закон № 553-ІХ.

Вирішення питання про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших нормативно-правових актів належить до виключної компетенції Конституційного Суду України. ВРП не компетентна самостійно вирішувати питання щодо конституційності того чи іншого Закону і не має дискреції виконувати норми Закону чи ігнорувати їх. Якщо б у Конституції України містився припис про те, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється Законом № 1798-VIII, тоді ВРП зобов`язана була б керуватись нормами Конституції України, як нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).

Нагадує, що визнання Конституційним Судом України окремих положень нормативно-правового акта таким, що не відповідає Конституції України, не означає що дії державного органу, які були вчинені на виконання цього нормативно-правового акта до винесення рішення Конституційного Суду України, автоматично є протиправними.

Рада не заперечує, що позивачці ОСОБА_1 могла бути завдана шкода виданням Закону № 553-ІХ, який надалі Конституційний Суд України визнав неконституційним, тому остання може мати правомірне сподівання на відшкодування з моменту винесення рішення судом конституційної юрисдикції.

Як відомо, позивачка з відповідною заявою щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади шляхом винесення нормативно-правного акта, що був визнаний незаконним і скасований, не зверталася.

13. Позивачка через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, з покликанням на нормативну базу, згадану в позовній заяві, та на подібні до доводів цієї самої заяви аргументи, зазначила, що висновки ВРП про відмінність понять «суддівська винагорода» та «винагорода члена ВРП» є помилковими, оскільки позивачка була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП з 01 травня 2019 року як діюча суддя Шостого апеляційного адміністративного суду, що обумовлює збереження за таким суддею - членом ВРП конституційних гарантій, визначених для суддів.

Приписи Закону № 1402-VIII та Закону № 1798-VIII є нормативним закріпленням сформованого у науковій доктрині та послідовно підтриманого Конституційним Судом України підходу до необхідності запровадження ідентичного рівня конституційної захищеності та однакових гарантій незалежності та недоторканності суддів незалежно від їх місця у системі правосуддя.

З покликанням на рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 26 березня 2024 року № 3-р(ІІ)/2024 доводить, що діючий суддя у зв`язку із призначенням членом ВРП та відрядженням до ВРП не втрачає свого статусу судді. Усі конституційні гарантії незалежності судді, включаючи гарантії матеріального забезпечення, за цим суддею зберігається. Ідентичний рівень конституційної захищеності та однаковість гарантій матеріального забезпечення суддів, що чинять правосуддя, та суддів, відряджених до ВРП для виконання повноважень членів ВРП, на рівні Закону № 1402-VIII закріплені в приписах частини п`ятої статті 54 цього Закону.

На рівні Закону № 1798-VIII забезпечення належної реалізації гарантій незалежності суддів - членів ВРП закріплене у правилах абзацу другого частини другої статті 21, відповідно до яких розмір винагороди члена ВРП, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду.

Зазначає, що практична реалізація наведених приписів Закону № 1402-VIII та Закону № 1798-VIII з боку ВРП мала місце під час нарахування та виплати винагороди членам ВРП - суддям у період із 07 листопада 2019 року - після набрання чинності Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-IX).

Наприклад, під час нарахування та виплати винагороди тим членам ВРП - суддям, які були відряджені до ВРП із судів та розмір винагороди члена ВРП яких після набрання чинності Законом № 193-IX став меншим за розмір їх суддівської винагороди, ВРП керувалася правилами абзацу другого статті 21 Закону № 1798-VIII та частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII та виплачувала винагороду члена ВРП саме у розмірі суддівської винагороди, яка на той час була більшою, ніж винагорода члена ВРП.

Вважає, що аналогічний механізм матеріального забезпечення суддів як складової незалежності судової влади мав діяти і у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року під час дії положень статті 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ, якими було зменшено винагороду члена ВРП.

14. Не погоджуючись із доводами апелянта про правомірність дій ВРП, позивачка повідомила, що відповідно до сталої позиції Верховного Суду у справах, предметом у яких була правомірність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ, порядок визначення розміру суддівської винагороди регулюється статтею 135 Закону № 1402-VIII як спеціальним профільним судоустрійним законом, відповідно до приписів якого норми інших законодавчих актів на підставі статті 130 Конституції України до цих правовідносин застосовуватися не можуть (постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 580/4201/20, від 05 травня 2022 року у справі № 160/16362/20, від 27 лютого 2023 року у справі № 340/6875/21 та інші).

ВРП як орган державної влади та суддівського врядування з конституційним статусом має бути обізнана з приписами статей 4, 54, 135 Закону № 1402-VIII про те, що за суддями, відрядженими до ВРП на постійній основі, їхній статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності згідно з приписами статті 2 Закону № 1798-VIII визначаються не тільки цим Законом, а й Конституцією України та Законом № 1402-VIII. За обставин, що склалися, та наведеного правничого регулювання ОСОБА_1 вважає, що вона як діючий суддя, але відряджений до ВРП, не повинна була підпадати під дію приписів статті 29 Закону № 553-ІХ і не зазнавати обмеження нарахування та виплати їй винагороди члена ВРП за спірний період десятьма мінімальними заробітними платами.

15. У відповідь на доводи апелянта про порушення строків звернення до суду до доводів, наведених на підтримання вираженої з цього приводу позиції, додала, що КАС України не містить правил щодо визначення строку звернення до суду залежно від обраного позивачем способу захисту порушеного права. Визначальним для вирішення питання, якими нормами права необхідно керуватися при вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду, є правильне встановлення характеру переданого на вирішення суду спору та його перебігу: змісту спірних правовідносин, суб`єктного складу, прав та/або інтересів, за захистом якого/яких звернувся позивач, наявності чи відсутності факту вжиття заходів досудового врегулювання спору тощо. Саме характер переданого на вирішення суду спору впливає на те, яка норма права має застосовуватися для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду, а не обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. Зазначений позов поданий у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про оплату праці. КАС України не має норми, яка регулює строк звернення до адміністративного суду із позовом у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці - такий строк встановлений статтею 233 КЗпП України.

На посилення цієї тези, посилається на висновки Верховного Суду в зразковій справі № 260/3564/22 (постанова від 06 квітня 2023 року, залишена без змін постановою Великої Палати від 21 вересня 2023 року), в яких Верховний Суд підкреслив, що дія статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

16. На користь своєї пропозиції відхилити доводи апеляційної скарги в частині про недотримання судом першої інстанції вимог пункту 16 частини п`ятої статті 243 КАС України (необхідність викладення окремими документом ухвали за результатами розгляду клопотання про залишення позову без розгляду) авторка заперечення повідомила, що за абзацом другим частини другої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Вважає, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання представника ВРП про залишення позовної заяви без розгляду не допустив жодних порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, бо розглянув це клопотання, коли постановив рішення суду по суті. Суд надав повну та всебічну правову оцінки всім наведеним у клопотанні доводам, відобразив мотиви, через які їх відхилив, і за результатами розгляду заявленого клопотання як у мотивувальній, так і у резолютивній частинах рішення, ухваленого за результатами розгляду справи по суті, зазначив свої рішення.

17. Подібно як і апелянт, позивачка вважає, що доводи апеляційної скарги в сегменті обов`язкового використання (посилання) висновків Великої Палати, викладених у постанові від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, не є слушними і ваговитими, бо не є релевантними справі, що розглядається, оскільки сформовані за істотно інших обставин. У тій (загаданій) справі позивачка не була чинною («діючою») суддею на відміну від судді ОСОБА_1.

18. У частині доводів апеляційної скарги про (не)правильне визначення підстави позову - замість вимагати визнання протиправними дій ВРП і виплати недонарахованої і невиплаченої винагороди члена ВРП, вимагати відшкодування матеріальної шкоди, завданої члену ВРП виданням акта Верховною Радою України, який надалі був визнаний органом конституційної юрисдикції неконституційним, позивачка вважає їх недоречними, оскільки вона не обґрунтовувала протиправність дій ВРП ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020.

Вважає, що за своєю суттю спірні правовідносини не є деліктом, адже протиправність оскаржених дій полягає у незастосуванні Закону № 1402-VIII, який мав бути застосований для визначення розміру винагороди члена ВРП - діючої судді, у спірний період. Прийняття Верховною Радою України Закону № 294-ІХ та наступне визнання його окремих положень неконституційними не порушує прав позивача у контексті статті 152 Конституції України. Безвідносно до (не)існування факту визнання окремих положень Закону № 294-ІХ неконституційними ВРП при нарахуванні та виплаті позивачу (діючому судді, відрядженому до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП) винагороди члена ВРП у спірний період мала керуватися правилами статей 54, 135 Закону № 1402-VIII, статті 21 Закону № 1798-VIII та статті 130 Конституції України як нормами прямої дії. А також використати аналогічну правову позицію, відображену в постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 640/23225/20.

19. Ухвалою від 22 серпня 2024 року Велика Палата відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 18 вересня 2024 року призначила розгляд справи на 17 жовтня 2024 року о 12 годині 00 хвилин. Розгляд справи призначався неодноразово. Наступне судове засідання було призначене на 08 травня 2025 року.

20. Для того, щоб з`ясувати, чи законним, обґрунтованим і справедливим є оскаржене судове рішення, потрібно стисло викласти обставини справи.

Отже, Президент України Указом від 30 вересня 1999 року № 1246/99 призначив ОСОБА_1 на посаду судді арбітражного суду Івано-Франківської області строком на п`ять років, а Постановами Верховної Ради України від 17 червня 2004 року № 1814-ІV ОСОБА_1 обрана на посаду судді Господарського суду Івано-Франківської області безстроково, від 18 вересня 2008 року № 532-VІ - на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва, від 23 грудня 2010 року № 2869-VI - на посаду судді Київського апеляційного адміністративного суду. Президент України Указом від 28 вересня 2018 року № 296/2018 перевів ОСОБА_1 на роботу на посаді судді до Шостого апеляційного адміністративного суду.

На XVI позачерговому з`їзді суддів рішенням від 19 грудня 2018 року з`їзд суддів обрав ОСОБА_1. членом ВРП строком на чотири роки. 01 травня 2019 року суддя ОСОБА_1 була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП з 01 травня 2019 року.

22 лютого 2022 року ВРП ухвалила рішення № 159/0/15-22 про звільнення ОСОБА_1 з посади члена ВРП за власним бажанням з 23 лютого 2022 року.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України установлений карантин.

18 квітня 2020 набрав чинності Закон № 553-IX, яким Закон № 294-ІХ доповнений статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Конституційний Суд України 28 серпня 2020 року ухвалив Рішення № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), яким положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З 18 квітня 2020 року розмір винагороди позивачки як члена ВРП був обмежений десятьма мінімальними заробітними платами станом на 01 січня 2020 року (виплату винагороди у повному обсязі було відновлено з 28 серпня 2020 року).

Розмір винагороди, розрахований без застосування обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, що мав бути виплачений за 2020 рік - 2 732 600 грн 01 коп. Загальний розмір недоплати за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 склав 616 181 грн 81 коп.

23 грудня 2021 року позивачка подала заяву щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. 14 січня 2022 року ВРП дала позивачці довідку про нарахування винагороди члена ВРП за 2020 рік, а 19 січня 2022 року ВРП листом № 360/0/9-22 повідомила їй про неможливість виплати іншого розміру винагороди члена ВРП, крім уже виплаченої.

29 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.

21. На судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з викладених у ній підстав та мотивів.

Представники позивачки просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Своє прохання мотивували аргументами та міркуваннями, подібними до наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

22. Велика Палата заслухала пояснення учасників справи, дослідила матеріали справи, зважила на письмові звернення до суду, що стосуються суті спору, і дійшла висновку про таке.

Передусім конче треба ще раз зазначити законодавство, яке регулює спірні правовідносини.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 131 Конституції України встановлює, що в Україні діє ВРП.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначається Законом № 1798-VІІІ, відповідно до статті 1 якого ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Згідно з пунктом 16 статті 3 Закону № 1798-VІІІ ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України (далі - БК України).

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами в межах установлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.

Згідно зі статтею 21 Закону № 1798-VІІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 БК України).

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX.

Відповідно до цих змін Закон № 294-IX був доповнений статтею 29, яка встановлювала початок часу, період, причини (умови), коло осіб та види грошових виплат, на які поширювалося обмеження, а також розмір до якого зменшується виплати, конкретне вираження яких наводилося в цій постанові вище.

23. Предметом спору в цій справі визначена протиправність дій ВРП під час виплати у спірний період позивачці - члену ВРП (яка є чинною («діючою») суддею) виплат членам ВРП у розмірі, встановленому Законом № 553-ІХ (10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року).

Щодо цього Велика Палата вважає за необхідне зазначити, що, як вже мовилося вище, саме законодавець ухвалив Закон № 553-ІХ (чинний з 18 квітня 2020 року), яким були внесені зміни до Закону № 294-IX.

Відповідно до цих змін Закон № 294-IX було доповнено статтею 29 з уже не раз цитованими вище правилами про те, з яких причин, з дотриманням яких умов й упродовж якого часу заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) будуть нараховуватися у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Серед іншого, ця стаття закону передбачала, що обмеження, встановлене у її частині першій, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Виконуючи веління цих норм ВРП з дати набрання ними чинності - 18 квітня 2020 року - нараховувала і виплачувала позивачці винагороду члена ВРП у розмірі, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Після визнання неконституційними положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами (Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020) ВРП продовжила нараховувати позивачці винагороду члена ВРП у попередньому, передбаченому Законом № 1798-VІІІ, розмірі.

24. З наведеного випливає, що ВРП, коли виплачувала в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороду члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, діяла на виконання вимог Закону № 294-IX зі змінами, вимоги якого були правомірними, зрозумілими, ясними і обов`язковими для виконання.

В аспекті наведеного не можна погодитися з висновками суду першої інстанції, що ВРП як орган державної влади, коли виконувала вимоги закону, який, навіть якщо ймовірно й мав властивості потенційно неконституційного акта, але до того залишався загальнообов`язковим нормативним актом, то діяла (чинила) протиправно. Тобто діяла не на підставі, поза межами повноважень та у спосіб, що не передбачені Конституцією та законами України.

Якщо припустити, що Конституційний Суд України не визнав би неконституційними норми частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами, тоді ВРП у спірний період виконувала б приписи статті 29 Закону № 294-IX зі змінами і виплачувала б винагороду членам ВРП в обмеженому (зменшеному) розмірі. Такого роду дії були б свідченням соціально корисної дії закону, оскільки ВРП виконувала б його вимоги і таким чином діяла б правомірно.

Відповідно до частини першої статті 147 Конституції України, тільки Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції. До того часу Закон України має сприйматися як акт правомірної, загальнообов`язкової, забезпеченої примусом держави дії.

25. Зі змісту та логіки доводів позовної заяви можна припустити, що позивачка ОСОБА_1 основує свою правну позицію не тільки і не лише на тому, що окремі приписи Закону № 294-IX є неконституційними і наче дозволяють їй вимагати на підставі закону доплату різниці в розмірі зменшеної суми винагороди члена ВРП. Виглядає так, що ОСОБА_1 буцімто не оспорює правомірність цього акта Верховної Ради України. Насправді позивачка намагається довести, що ВРП не повинна була застосовувати приписи Закону № 294-IX, а віддати перевагу нормам судоустрійного закону, які мають переважаючу дію і зобов`язують не застосовувати норми закону, який є іншими нормативним актом, який не може визначати суддівської винагороди, через те що не є Законом № 1402-VIII, і до того ж не узгоджується з правилами статей 54, 135 Закону № 1402-VIII, статті 21 Закону № 1798-VIII та статті 130 Конституції України як нормами прямої дії, тобто з тими нормами, за якими при нарахуванні та виплаті позивачці як діючій судді, відрядженій до ВРП для роботи на постійній основі, винагороди члена ВРП у спірний період вона не мала корегуватися.

26. Велика Палата вважає, що не може погодитися з інтерпретацією позивачки про фактично тотожність, практичну «однаковість» гарантій для суддів, встановлених Конституцією України та Законом № 1402-VІІI, та членів ВРП; що на членів ВРП мають поширюватися Законом № 1402-VІІI гарантії, передбачені для суддів.

Відомо, що набуття статусу члена ВРП передбачає особливий порядок призначення / обрання, а сам претендент, для того щоб стати членом ВРП, має відповідати певним вимогам / критеріям, зокрема морального і етичного характеру. Водночас Закон № 1798-VIII передбачає й гарантії діяльності члена ВРП, з-поміж яких (у контексті цієї справи) варто виділити особливий порядок фінансування діяльності ВРП загалом і розмір винагороди члена ВРП, який встановлюється законом.

Тобто діяльність ВРП - яку інституційно утворюють двадцять один член ВРП - є особливою формою служіння (українському народу), яка полягає у виконанні певного обсягу завдань і функцій держави у сфері правосуддя, а однією з гарантій їх виконання є винагорода, виплачувати яку має ВРП відповідно до вимог законів. Велика Палата звертає увагу, що винагороду члена ВРП Закон № 1798-VIII розглядає передовсім як гарантію діяльності на цій посаді, що пов`язано головним чином з особливим правовим статусом як самої ВРП, так і її членів, кожен з яких відповідальний за належне здійснення повноважень, покладених на цю інституцію.

Водночас варто розуміти, що функція / завдання ВРП [як інституції] у сфері правосуддя відрізняються від власне здійснення правосуддя, як і завдання суду загалом.

Правосуддя як функція публічної [судової] влади спрямована головно на захист прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, суспільства і держави шляхом розгляду справ (вирішення спорів). Уже аксіоматичною є теза, що ефективний судовий захист неможливий без незалежного суду, а також суддів як носіїв судової влади, які задля реалізації своїх повноважень в дусі верховенства права наділені певним обсягом гарантій своєї професійної діяльності, що, як неодноразового наголошував Конституційний Суд України, не можна інтерпретувати як особисті привілеї. Однією з цих гарантій є винагорода судді, розмір якої визначається законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).

27. У контексті доводів позивачки про пріоритетне застосування щодо неї приписів Закону № 1402-VІІI в аспекті гарантій її діяльності як чинної («діючої») судді Велика Палата вважає за необхідне звернути увагу ще на таке.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VІІI суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативними актами.

Водночас у статті 21 Закону № 1798-VIII йдеться про інший вид винагороди, а саме винагороду члена ВРП, яка йому встановлюється на час виконання його повноважень.

ВРП є колегіальним органом, більшість складу якого компонується з числа суддів, що покликаний - якщо стисло окреслити статус ВРП (стаття 1 Закону № 1798-VIII) - сприяти правосуддю. Цей державний орган хоча інституційно дотичний до судової влади, та все ж не є тим органом, який реалізує чи не засадничу функцію суду (суддів), яка якраз і робить їх окремою «гілкою» влади, тобто судочинства.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що запорукою незалежного правосуддя є, зокрема, матеріальне забезпечення судів і суддів, зокрема суддів у відставці. Приміром, у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 (пункт 3.2 мотивувальної частини) читаємо таке: «Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею)». У тому самому Рішенні мовиться також, що «із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, ».

Наведене покликане пояснити, що винагорода судді, розмір якої визначений судоустрійним законом, має не тільки інше призначення, але радше іншу правову природу, аніж винагорода члена ВРП: винагорода судді є гарантією незалежності суду (суддів) як гілки державної влади, яка виявляється у правосудді, яке, пригадаємо, « здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства» (частина перша статті 5 Закону № 1402-VIII). ВРП, статус якої теж визначений в Основному Законі України, не наділена тими самими функціями, що й суд (судді), що дозволяє констатувати також і відмінність правового статусу судді як носія судової влади від правового статусу члена ВРП, зокрема й того, який обраний із числа суддів / суддів у відставці. Варто розуміти, що гарантії незалежності судді пов`язані передовсім із посадою судді, яка передбачає здійснення правосуддя, тоді як гарантії діяльності членів ВРП обумовлюються іншими повноваженнями, які витікають, власне, з правового статусу самої ВРП. Іншими словами, інституційні «ролі» названих суб`єктів обумовлюють різний зміст гарантій діяльності цих органів держави (їхніх репрезентантів), яке основане на неоднаковому (різному) їх нормативному регулюванні.

28. Норми Конституції України прямо закріплюють, що розмір винагороди судді має бути визначений у законі про судоустрій, що таким чином може надавати Закону № 1402-VIII прерогативу в застосуванні як такому, який виданий на підставі й на реалізацію конституційних положень. Але подібний підхід не може бути апробований у ситуації з винагородою члена ВРП, розмір якої визначений в іншому законі [№ 1798-VIII]. Не може навіть у тому випадку, коли мовиться про члена ВРП, обраного з числа суддів, адже винагорода такого члена ВРП (крім Голови Верховного Суду) пов`язується вже з іншим видом діяльності, ніж здійснення правосуддя, і, що важливо, регламентується іншим законом, ніж судоустрійний. Нормативна «пов`язаність» винагороди члена ВРП з розміром матеріального забезпечення судді Верховного Суду (частина друга статті 21 Закону № 1798-VIII) не змінює правового статусу ВРП, а з тим і гарантій діяльності членів ВРП, які, повторимося, на своїй посаді наділені сутнісно іншими повноваженнями, що спрямовані на «забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції України і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів» (з тексту присяги члена ВРП, частина перша статті 21 Закону № 1798-VIII).

29. У цьому зв`язку доречними будуть міркування Великої Палати про незгоду з висновками суду першої інстанції щодо поширення на спірні правовідносини правил частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII, за якими, нагадаємо, за суддями, які відряджаються для роботи, зокрема, у ВРП, зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.

Велика Палата не ставить під сумнів ці приписи судоустрійного закону і не намагається витлумачити їх всупереч їхньому точному змісту, але вважає, що вони мають і можуть бути застосовані тоді і тільки тоді, коли насправді чиняться конкретні (певні) порушення (обмеження) гарантованих прав саме судді, наприклад, у разі втручання в право судді на отримання суддівської винагороди.

Знов-таки конкретний зміст та обсяг передумов, за яких може відбуватися порушення, обмеження чи інші форми посягання на матеріальні, соціальні чи побутові права судді, може бути різний, і, не без того, характер цих передумов, приміром, факт застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ, може певним чином стосуватися прав судді, відрядженого до ВРП, бодай тим, що в згаданому Законі мовиться про обмеження гарантованих (матеріальних) прав судді, статус якого зберігається, зокрема, за позивачкою.

Проте треба визнати, що гарантії судді, передбачені частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII, аж ніяк не можуть бути законною основою для виплати винагороди члена ВРП, оскільки для виплати цієї винагороди як гарантії діяльності члена ВРП діє інший закон [№ 1798-VIII], який властиво регулює розмір, підстави і гарантії її виплати.

30. Щодо власне «вибору» норми закону у ситуації з винагородою члена ВРП, то треба зважати на те, що як суб`єкт владних повноважень у своїй діяльності ВРП теж має дотримуватися встановленого у Конституції України правового порядку, за яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Цей порядок є основою (засадою) діяльності всіх органів публічної влади і покладає обов`язок виконувати закон, конституційність якого презюмується.

У цьому зв`язку важливо ще раз підкреслити, що ВРП не виплачує винагороди судді, тому не може спиратися на приписи статті 130 Основного Закону України і застосовувати норми Закону № 1402-VІІI в частині визначення розміру і виплати винагороди члену ВРП (зокрема тим із них, які обрані з числа суддів). Тому у випадку із згадуваним Законом № 553-ІХ (яким були внесені зміни до Закону № 294-IX, зокрема доповнено статтею 29) з уваги на наведені приписи частини другої статті 19 Конституції України ВРП як державний орган не могла не виконувати норми цього Закону у питанні виплати винагороди члена ВРП, зокрема з числа суддів, адже це вимагало вийти за межі (діяти усупереч) встановленого чинним (протягом спірного періоду) законом порядку (умов) використання бюджетних коштів.

Отож підсумок наведених вище міркувань такий, що повноваження судді визначені Законом № 1402-VІІI, а повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, прописані саме цим Законом. Ці повноваження є різними. Так само є відмінними за своєю правною природою суддівська винагорода і винагорода члена ВРП. Установлений у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду розмір винагороди члена ВРП є однією з гарантій його діяльності, закріплених у статті 21 Закону № 1798-VIII.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою у постанові від 23 травня 2024 року (справа № 990/235/23), і підстав для відступу від такої позиції Велика Палата не вбачає, попри покликання позивачки на її правовий статус як чинної («діючої») судді, якого не мала позивачка у згадуваній справі.

31. З наведених підстав Велика Палата не може погодитися з доводами, викладеними позивачкою у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що ВРП мала ігнорувати норми статті 29 Закону № 294-IX зі змінами, а застосовувати норми Закону № 1402-VІІI в частині виплати винагороди члену ВРП, який є діючим суддею.

З огляду на викладене Велика Палата вважає за необхідне втрутитися у рішення суду першої інстанції, скасувати його та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

32. Велика Палата за певних обставин могла б висловити свої міркування, можливо, стосовно слушності доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неухвалення окремого процесуального рішення (ухвали) за результатами розгляду клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки відповідно до частини другої статті 241 КАС України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Проте такі міркування будуть неактуальними, оскільки Велика Палата переглянула рішення суду першої інстанції з підстав його законності і обґрунтованості щодо сутнісних доводів позивачки, визнала це рішення незаконним і необґрунтованим, що своєю чергою унеможливлює ухвалення запропонованого відповідачем процесуального рішення, наслідком якого буде припинення провадження у справі без вирішення спору по суті. Нема потреби скасовувати рішення по суті спору, навіть якщо до його ухвалення існували підстави для припинення провадження у справі, якщо за наслідками розгляду справи не були встановлені стверджуванні порушення прав, свобод чи інтересів учасника справи.

33. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (пункт 4 частини першої та частина друга статті 317 КАС України).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, Велика Палата дійшла висновку, що апеляційну скаргу ВРП слід задовольнити, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВРП відмовити.

Керуючись статями 243, 266, 292, 308, 310, 315, 317, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя задовольнити.

Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2024 року у справі № 990/234/23 скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів.

Постанова у справі № 990/234/23 набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

Ю. Л. Власов К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

Ж. М. Єленіна О. В. Ступак

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король Н. В. Шевцова

О. В. Кривенда