Справа № 640/873/21
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2025 року м. Ужгород№ 640/873/21

Закарпатський окружний адміністративний суд в особі головуючого судді Дору Ю.Ю. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області про визнання протиправними дій, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась з позовом ОСОБА_1 (далі позивачка) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області (далі відповідач) у якому просить суд:

-визнати дії Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської обл., щодо прийняття рішення №189 від 04.08.2020 "Про скасування дозволу на імміграцію" та рішення № 2267/189-1 від 04.08.2020 "Про скасування посвідки на постійне проживання" громадянці ОСОБА_1 , особі без громадянства, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Палестинської Території протиправними;

-скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської обл. №189 від 04.08.2020 "Про скасування дозволу на імміграцію";

-скасувати рішення № 2267/189-1 від 04.08.2020 "Про скасування посвідки на постійне проживання" громадянці ОСОБА_1 , особі без громадянства, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Палестинської Території;

-зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської обл. повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення №189 від 04.08.2020 "Про скасування дозволу на імміграцію" громадянці ОСОБА_1 , особі без громадянства, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Палестинської Території.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 10 липня 2019 року, особі без громадянства, уродженки Палестинської Території Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської обл. було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну., а також на підставі дозволу на імміграцію їй було видано посвідку па постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 22 липня 2019 року.

У позовній заяві позивачка стверджує, що 12 серпня 2020 року отримала рішення від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської обл. від « 04» серпня 2020р. №189 «Про скасування дозволу на імміграцію » та рішення від 04 серпня 2020р № 2267/189-1 «Про скасування посвідки на постійне проживання».

Позивачка повідомляє, що 05 вересня 2020 року її адвокат отримав відповідь на свій адвокатський запит, а саме висновок відповідача від 04 серпня 2020 року про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україні особі без громадянства

ОСОБА_1 висновку зазначено, що при перевірці матеріалів справи Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської обл. було встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_2 знаходився у шлюбі з 27 вересня 1996 року до 06 червня 2014 року з громадянкою України - ОСОБА_3 . Тому відповідач вважає, що позивачка свідомо надала неправдиві відомості для того, щоб отримати посвідку на постійне проживання.

Позивачка заперечує такому припущенню та стверджує, що 26 грудня 2011 року уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_2 видане Верховним суддею Шаріатського суду м. Газа Палестинської національної адміністрації, відповідно не знала про шлюб ОСОБА_2 з громадянкою України - ОСОБА_3 .

Позивачка вважає, що оскаржувані дії відповідача є протиправними, а тому вона і звернулася з цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі №640/873/21.

13 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі Закон № 2825), який набрав чинності 15 грудня 2022 року.

На підставі ст. 1 Закону № 2825 Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідований.

П. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2825 (в редакції Закону України від 16 липня 2024 року № 3863-ІХ Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі Закон № 3863), який набрав чинності 26 вересня 2024 року), установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, ця справа передана на розгляд та вирішення Закарпатському окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Дору Ю.Ю.

Ухвалою від 07 березня 2025 року Закарпатським окружним адміністративним судом, після надходження справи з Окружного адміністративного суду м. Києва, прийнято справу до розгляду та визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Суд встановив, що 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби міста Києва із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка перебуває понад два роки у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 .

На підставі заяви іноземця, результатів здійснених перевірок відсутності підстав для відмови у наданні дозволу, 10 липня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м.Києві та Київської обл. було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

22 липня 2019 року на підставі дозволу на імміграцію ОСОБА_1 було видано посвідку па постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 .

Рішення від 04 серпня 2020 року №189 «Про скасування дозволу на імміграцію » та рішення від 04 серпня 2020 року № 2267/189-1 «Про скасування посвідки на постійне проживання» Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської обл. «Про скасування дозволу на імміграцію » було отримано позивачкою 12 серпня 2020 року.

У відповіді на адвокатський запит було повідомлено, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м.Києві та Київської обл. було проведено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україні особі без громадянства ОСОБА_1 та надано висновок від 04 серпня 2020 року, що отримано адвокатом позивачки 05 вересня 2020 року.

При вирішення даного спору по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

У статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI) визначено, що іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі ст. 2 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі Закон № 2491-ІІІ, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ:

- імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- дозвіл на імміграцію це рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

- квота імміграції це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

- дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Частина друга, стаття четверта Закону № 2491-III ,говорить про те, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Частина третя, стаття четверта Закону № 2491-III , надає дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції :

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-III встановлено, що заява про надання дозволу на імміграцію подається, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 2491-III, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. Згідно ч. 11 ст. 9 даного закону, термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Частиною першою статті 10 Закону № 2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.

Під час перевірки 04 серпня 2020 року на законності надання дозволу на імміграцію в Україні відповідачем було встановлено порушення, а саме однієї з підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Підставами для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, є, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України, щодо позивача не було встановлено.

Підставою для скасування позивачці дозволу на імміграцію в Україну відповідач зазначив пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, а саме те, що наданий дозвіл на імміграцію був виданий на підставі свідомо неправдивих свідчень.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Застосоване судом законодавство використане в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 160 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області про визнання протиправними дій, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяЮ.Ю.Дору