Справа № 826/15959/18
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 травня 2025 року

м. Київ

справа № 826/15959/18

провадження № 11-35апп25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Уркевича В. Ю.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Іщук В. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - Машкова К. Є.,

представника відповідача - Добролюбова В. І.,

представника відповідача - Романківа І. П.,

розглянула на відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі за його позовом до Верховного Суду України (далі - ВС України), Верховного Суду (далі - ВС), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), про перерахунок посадового окладу та

ВСТАНОВИЛА:

1. У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- зобов`язати ВС України здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати (щомісячного довічного грошового утримання), зважаючи на пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), у повному обсязі з урахуванням премій та інших надбавок, визначених цим Законом, у період з 01 січня 2017 року по теперішній час;

- виплатити належну йому заробітну плату (щомісячне довічне грошове утримання);

- зобов`язати ВС провести необхідне фінансування видатків на забезпечення перерахунку його заробітної плати.

Прохання мотивує тим, що він є обраним суддею ВС України, відповідно до якого ВККС не винесла рішення про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у ВС України з незалежних від позивача причин, тобто держава де-факто підтвердила здатність останнього здійснювати правосуддя у найвищій судовій інстанції. У зв`язку з цим, на думку позивача, розмір його посадового окладу з 01 січня 2017 року має обчислюватися з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, тобто у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

2. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, позов задовольнив частково.

Зобов`язав ВС України здійснити перерахунок заробітної плати, під час якого застосувати правила пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі з урахуванням премій та інших надбавок, визначених цим Законом, за період з 01 січня 2017 року й дотепер належну йому, позивачу, заробітну плату. В іншій частині позову відмовив.

Задовольняючи частково позовні вимоги та залишаючи без змін рішення суду, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позаяк позивач є чинним суддею, то спірні правовідносини у цій справі підпадають під дію правил статті 135 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) (з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII), якими визначено порядок розрахунку суддівської винагороди, її складові та не встановлено обов`язку проходження кваліфікаційного оцінювання.

Суди теж зважили на висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (далі - Рішення КСУ № 2-р/2020), у якому Суд зазначив, що судді ВС України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді ВС. На думку цих судів, фактична диференціація суддів ВС України та суддів ВС не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.

Також суди попередніх інстанцій зауважили, що ВС України у цьому випадку застосував щодо позивача дискримінаційну норму права в частині оплати праці, а саме пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, згідно з яким до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI, а тому діяв усупереч такому конституційному принципу, як верховенство права (стаття 8 Конституції України).

Водночас, відмовляючи в частині позовних вимог про зобов`язання ВС провести необхідне фінансування видатків на забезпечення перерахунку заробітної плати позивача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість цих вимог та їх передчасність.

3. ВС України в особі голови ліквідаційної комісії Соловйової Любові Володимирівни не погодився із рішенням судів першої та апеляційної інстанцій і в жовтні 2021 року звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

З покликанням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права просить скасувати їхні рішення в частині задоволення позовних вимог. Вважає, що у цій справі необхідно зважити на висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах ВС від 01 серпня 2018 року у справі № 826/13355/17, від 14 травня 2020 року у справі № 826/12993/17, від 03 червня 2020 року у справі № 826/14879/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 826/13405/17, відповідно до яких розмір суддівської винагороди визначається пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII на підставі Закону № 2453-VІ.

Стверджує, що оскільки позивач є суддею ВС України, до штату ВС не зарахований, то нема підстави для виплати йому суддівської винагороди, яка передбачена для суддів ВС відповідно до пункту 3 частини третьої статті 135, пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. Згідно з правилами пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (які є чинними і неконституційними не визнавалися) до припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів ВС України визначаються Законом № 2453-VІ.

Вважає, що зобов`язання ВС України здійснити перерахунок заробітної плати позивачу з 01 січня 2017 року є безпідставними, оскільки днем початку роботи ВС визначено 15 грудня 2017 року і саме з цієї дати судді цього суду, зараховані до його штату, почали отримувати суддівську винагороду у визначеному Законом № 1402-VІІІ розмірі.

Зазначає, що набуття суддею ВС права на суддівську винагороду в розмірі, визначеному пунктом 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ, перебувало у взаємозв`язку не з первинним кваліфікаційним оцінюванням судді для підтвердження здатності здійснювати правосуддя, а з призначенням судді ВС за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону, та зарахуванням його до штату цього суду.

При цьому скаржник посилається на те, що нема висновку ВС щодо питання застосування норми права у правовідносинах, предметом яких є визначення розміру суддівської винагороди безпосередньо суддям ВС України на підставі статті 135, пункту 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ з огляду на Рішення КСУ № 2-р/2020.

4. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Зазначає, що посилання скаржника на брак факту зарахування позивача у штат ВС є посиланням на бездіяльність законодавця, який не врегулював питання порушених прав суддів ВС України, констатованого рішеннями Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Дії чи бездіяльність держави, окремих її органів не повинні порушувати прав особи, гарантованих Конституцією України, законами України та міжнародними нормативно-правовими актами, ратифікованими Україною, зокрема, щодо гідного матеріального забезпечення.

Виконувач обов`язків Голови ВС України Гуменюк В. І. у відзиві на касаційну скаргу, поданому від імені ВС України, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін. Зазначає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності правових підстав для перерахунку суддівської винагороди позивачу, виходячи з розміру посадового окладу, передбаченого Законом № 1402-VІІІ. Посилається на висновки, викладені в Рішенні КСУ № 2-р/2020, і вважає, що ВС України, який лише змінив свою назву, входить до системи судоустрою і його діяльність регламентується нормами Закону № 1402-VІІІ.

ВС подав відзив на касаційну скаргу, у якому останній просить про її задоволення та скасування рішень судів попередніх інстанцій у частині задоволення позову з винесенням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Наголошує, що оскільки ОСОБА_1 є суддею ВС України, не здійснює правосуддя у ВС та не зарахований до його штату, підстав для виплати позивачу суддівської винагороди, яка передбачена для суддів ВС, нема. Зазначає, що триваюча процедура припинення ВС України, виконання рішення суду першої інстанції, яким ВС України зобов`язано здійснити перерахунок та виплатити позивачеві кошти, безпосередньо зачіпає інтереси ВС як головного розпорядника бюджетних коштів, оскільки призведе до зміни затверджених планів їх використання, що водночас вплине на фінансове забезпечення.

ВККС направила до ВС лист від 01 грудня 2021 року № 19-1278/21, у якому зазначила, що на сьогоднішній день нового складу Комісії не сформовано, а тому представництво та самопредставництво інтересів ВККС у судах та інших органах влади відповідними працівниками секретаріату не є можливим.

5. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду (далі - КАС ВС) ухвалою від 25 листопада 2021 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою ВС України в особі голови ліквідаційної комісії Соловйової Л. В. на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року.

Ухвалою від 05 грудня 2024 року КАС ВС відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у цій справі.

Ухвалюючи таке рішення КАС ВС виходив із того, що касаційна скарга ВС України була подана 18 жовтня 2021 року за підписом голови ліквідаційної комісії ВС України - Соловйової Л. В.

За приписами частини другої статті 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проєкт якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Згідно із частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

На виконання приписів Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Верховна Рада України прийняла Закон № 1402-VIII, в якому передбачено ліквідацію ВС України та створення нового органу державної влади - ВС.

З дня початку роботи ВС у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Надалі Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 2-р/2020, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині ВС України.

Пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до визнання його неконституційним у частині передбачалось, що з дня початку роботи ВС у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалюючи таке рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України визнав, що Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) не змінив конституційних функцій ВС України та його місця у системі судоустрою України. Ба більше, цей Закон не скасував та не обмежив прав і свобод людини і громадянина, на чому наголосив у висновках Конституційний Суд України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року № 2-в/2016.

Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401-VIII, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію ВС України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401-VIII не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401-VIII продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Відтак Конституційний Суд України визнав неконституційними приписи щодо ліквідації ВС України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності ВС України, хоча в конституційному поданні питання про таку вимогу ставилось.

Далі КАС ВС виснував, що Конституційний Суд України фактично визнав, що припинення діяльності ВС України є конституційним; прямо вказав, що лише судді цього суду мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді ВС, зрозуміло ж у складі ВС.

З огляду на мету створення ліквідаційної комісії, чинну редакцію правил пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, а також правові наслідки, які виникли через визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедуру припинення юридичної особи.

У зв`язку із цим суд зазначив, що з 21 червня 2018 року згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань (запис 0024389), ВС України () знаходиться у стані припинення. У графі «Відомості про керівника юридичної особи» зазначено «Гуменюк Василь Іванович, керівник». Водночас у графі «Відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, зокрема, підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, тощо» зазначено «Соловйова Любов Володимирівна - голова комісії з припинення».

Приписами статті 105 ЦК України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

Отже, дієздатність юридичної особи здійснюється через комісію з припинення діяльності управління, а дії комісії розглядаються як дії самої юридичної особи.

Наостанок КАС ВС виснував, що Соловйова Л. В. як голова ліквідаційної комісії ВС України не втратила право підпису, повноваження діяти від імені ВС України та підписувати документи, в тому числі і касаційну скаргу, а відтак відсутні підстави для задоволення клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 339 КАС України.

6. Згодом (16 січня 2025 року) КАС ВС постановив ухвалу, якою передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України.

Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

КАС ВС вирішив передати справу на розгляд Великої Палати з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Основного Закону України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 130 Конституції України передбачає, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Станом на час виникнення спірних правовідносин організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон № 1402-VIII.

Відповідно до частин першої, другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За приписами частини третьої згаданої статті Закону № 1402-VIII установлено, що базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

За пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, № 41-45, стаття 529; 2015 року, № 18-20, стаття 132 із наступними змінами).

Пунктом 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить: з 01 січня 2017 року для судді ВС - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З дня початку роботи ВС у складі, визначеному цим Законом, ВС України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, № 41-45, стаття 529; 2015 року, № 18-20, статті 132 із наступними змінами) (пункт 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII).

7. З фактичних обставин справи випливає, що у 1983 році ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Бородянського районного народного суду Київської області.

24 лютого 1994 року позивача обрали суддею ВС України, а 05 червня 2003 року - на цю саму посаду безстроково (Постанова Верховної Ради України від 05 червня 2003 року № 956-ІV).

02 червня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1402-VIII, за пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI. Згідно з пунктом 24 цього самого розділу розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, з 01 січня 2017 року для судді ВС становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Згідно з підпунктом 1 пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») ВККС забезпечує проведення первинного кваліфікаційного оцінювання суддів з метою прийняття рішень щодо можливості здійснення ними правосуддя у відповідних судах: суддів ВС України та вищих спеціалізованих судів - протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки протягом визначеного законом строку висновку про проходження суддею ОСОБА_1 первинного кваліфікаційного оцінювання ВККС не ухвалила з незалежних від позивача причин, останній вважає, що держава де-факто підтвердила його здатність здійснювати правосуддя у найвищій судовій інстанції країни.

Згідно з виданою ВС України довідкою, яку підписав виконувач обов`язків Голови ВС України Гуменюк В. І., про складові суддівської винагороди станом на 01 січня 2017 року суддівська винагорода ОСОБА_1 становила 39 520 грн: посадовий оклад - 20 800 грн, доплата за вислугу років (80 %) - 16 640 грн, доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (10 %), - 2 080 грн.

Згідно з розрахунковими листами суддівська винагорода ОСОБА_1 у період з 01 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року виплачувалася відповідно до Закону № 1402-VIII з урахуванням його пункту 23 розділу ХІІ.

За січень - червень 2018 року нарахувань нема у зв`язку з перебуванням позивача у відпустці, нарахування та виплати за яку здійснено у грудні 2017 року.

З огляду на викладене 26 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до виконувача обов`язків Голови ВС України із заявою про перерахунок посадового окладу з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

ВС України відмовив позивачу у проведенні перерахунку посадового окладу з огляду на ненадання ВККС результатів проходження ОСОБА_1 кваліфікаційного оцінювання, про що повідомив заявнику своїм листом від 25 липня 2018 року № 25-806/0/8-18.

8. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивач є чинним суддею, то спірні правовідносини у цій справі підпадають під дію правил статті 135 Закону № 1402-VIII з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, які визначають порядок розрахунку суддівської винагороди, її складові та не встановлюють обов`язок проходити кваліфікаційне оцінювання.

Щодо вимог про обов`язок відповідача здійснити перерахунок заробітної плати суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, у якому Суд зазначив, що судді ВС України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді ВС. Відтак підкреслили, що фактична диференціація суддів ВС України та суддів ВС не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.

Суди зауважили, що ВС України у цьому випадку застосував стосовно позивача дискримінаційну норму права в частині оплати праці, а саме пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, згідно з яким до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до правил Закону № 1402-VIII, а тому діяв усупереч такому конституційному принципу, як верховенство права (стаття 8 Конституції України).

Відмовляючи в частині позовних вимог про зобов`язання ВС провести необхідне фінансування видатків на забезпечення перерахунку заробітної плати позивача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість цих вимог та їх передчасність.

9. Як уже зазначалося, 16 січня 2025 року КАС ВС постановив ухвалу, якою вирішив передати справу № 826/15959/18 на розгляд до Великої Палати. Таке рішення обґрунтоване необхідністю забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики у правовідносинах щодо питання наявності (відсутності) підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди відповідно до пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. Суд зазначив, що виключна правова проблема у спірних правовідносинах полягає у неоднозначності (суперечливості) чинного законодавства, що об`єктивно призводить до широкого правозастосовного розсуду (а саме щодо моменту визначення дати, з якої необхідно здійснити перерахунок суддівської винагороди, відповідно до пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, який був обраний до ВС України безстроково, не призначений суддею ВС за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону, а був переведений на посаду судді ВС у зв`язку з ухваленням Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

10. Велика Палата ухвалою від 19 лютого 2025 року прийняла до розгляду цю справу, а ухвалою від 03 березня 2025 року призначила її до розгляду на 14 годину 10 квітня 2025 року.

11. 21 березня 2025 року до Великої Палати надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_1 , в яких міститься клопотання про закриття касаційного провадження.

Це клопотання його автор обґрунтовує, зокрема, тим, що касаційна скарга від імені ВС України подана та підписана головою комісії з припинення ВС України Соловйовою Л. В., яку суд мав би повернути скаржнику ще на стадії вирішення питання про відкриття провадження за такою касаційно скаргою. Натепер (вже після відкриття касаційного провадження) касаційне провадження за такою скаргою має бути закрите з огляду на брак правосуб`єктності у Соловйової Л. В. як голови ліквідаційної комісії ВС України у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (та рішенням ЄСПЛ у справі № 11423/19 з аналогічними висновками), яким визнано, що жодної ліквідації ВС України не відбулось і не [продовжує, триває] відбуватися. Тому Соловйова Л. В. (як і Романків І. П. ) не мала жодних законних повноважень діяти від імені ВС України, зокрема повноважень на підписання та подання касаційної скарги, оскільки існування ліквідаційної комісії (комісії з припинення) ВС України є незаконним.

З покликанням на частину п`яту статті 332 та пункт 2 частини першої статті 339 КАС України позивач вважає, що подана у цій справі касаційна скарга не мала бути прийнятою до розгляду, а у разі відкриття провадження воно (провадження) має бути закритим.

Зазначає, що 21 листопада 2023 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», який набрав чинності 26 грудня 2023 року. За цим Законом у пункті 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII виключено «Верховний Суд України», тобто на законодавчому рівні підтверджено, що ліквідація і припинення діяльності ВС України не відбувалась, що свідчить про те, що ВС України як юридична особа не міг припинятися і ліквідовуватися, а це своєю чергою вказує на припинення правосуб`єктності ліквідаційної комісії (комісії з припинення) ВС України.

Далі з покликанням на висновки Конституційного Суду України у Рішенні № 2-р/2020 та ЄСПЛ у своєму рішенні за наслідками розгляду справи «Гуменюк та інші проти України» (заява № 11423/19) автор клопотання зазначає, що суддя перебуває у трудових відносинах саме з державою, а не з певним судом чи Вищою радою правосуддя.

Інші доводи письмових пояснень по суті є відзивом на касаційну скаргу, в яких обґрунтовується незгода із доводами касаційної скарги, зокрема, щодо того, що позивач є суддею ВС України і не зарахований до штату ВС, через що бракує підстави для виплати йому суддівської винагороди, яка передбачена для суддів ВС, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 135 та пункту 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, а також того, що він не пройшов кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, та щодо навантаження на бюджетну систему у разі необхідності виплати недоплаченої суддівської винагороди.

12. На судовому засіданні 08 травня 2025 року позивач та його представник підтримали заявлене клопотання та просили його задовольнити. Представники відповідачів заперечували проти заявленого клопотання та просили суд відмовити у його задоволенні.

Велика Палата перевірила доводи ОСОБА_1 , які він висловив на обґрунтування поданого клопотання, зважила на надані у судовому засіданні пояснення учасників справи, перевірила матеріали справи і вважає, що нема підстав для задоволення клопотання з огляду на таке.

Питання закриття касаційного провадження врегульовано статтею 339 КАС України. Ця норма містить п`ять окремих підстав для такого закриття. Зокрема, пункт 2 частини першої статті 339 КАС України визначає, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Зі змісту заявленого клопотання випливає, що його автор просить закрити касаційне провадження саме із тієї підстави, що касаційну скаргу підписала особа, яка не правоможна це робити.

Тобто Велика Палата має дати відповідь, чи мала право підписувати касаційну скаргу Любов Соловйова - голова ліквідаційної комісії ВС України, а відтак, чи є підстави для застосування вимог пункту 2 частини першої статті 339 КАС України.

Як видно із матеріалів справи, а також із відкритих даних сайту Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result) ВС України як юридична особа зареєстрований 24 лютого 1994 року.

Відповідно до частини першої статті 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина третя статті 46 КАС України).

Частинами першою, третьою статті 55 КАС України визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Отож КАС України передбачає можливість ВС України, який є юридичною особою, бути стороною в адміністративному процесі й брати участь у справі, зокрема, особисто - в порядку самопредставництва через свого керівника.

З тих самих відомостей, які є в матеріалах справи та є у відкритому доступі, видно, що ВС України перебуває у стані припинення від 21 червня 2018 року 0024389, внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації).

Виконання рішення про припинення юридичної особи врегульовано ЦК України (стаття 105). Відповідно до частин першої - п`ятої цього Кодексу учасники юридичної особи, суд або орган, що ухвалив рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Відповідно до правил частини першої статті 10 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата (частина перша статті 11 цього Закону).

Наведені норми дають підстави виснувати, що наявність відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних, зокрема, про перебування юридичної особи у процесі припинення, серед іншого, даних про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо), то право представляти таку юридичну особу у відносинах з третіми особами та виступати у суді від імені юридичної особи має право голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи.

13. Повертаючись до обставин цієї справи, треба пригадати, що 02 червня 2016 року законодавець прийняв Закон № 1402-VIII, яким передбачалась ліквідація ВС України (пункти 5, 7 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII), і тільки 21 листопада 2023 року після ухвалення Закону України № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», який набрав чинності 26 грудня 2023 року, із пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII були виключені слова «Верховний Суд України».

Проте звертає на себе увагу те, що спільний наказ Державної судової адміністрації України та ВС від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобігання неефективному використанню бюджетних коштів ВС України, не скасований, як і Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань містить дані про перебування юридичної особи (ВС України) у процесі припинення.

Теж треба зазначити, що за приписами статті 105 ЦК України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

З огляду на викладене Велика Палата дійшла висновку, що підстав для задоволення заявленого клопотання про закриття касаційного провадження з підстав підписання касаційної скарги головою ліквідаційної комісії ВС України - Любов`ю Соловйовою нема. Тобто Соловйова Л. В. як голова ліквідаційної комісії ВС України на час подання касаційної скарги мала право підпису та повноваження виступати в суді від імені ВС України.

14. На посилення слушності мотивації про відхилення доводів клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі Велика Палата посилається на те, що в національній правовій системі працює модель юридичного регулювання, за якою орган державної влади, як-от ВС України чи ВС, наділяється статусом юридичної особи (юридичної особи публічного права).

Як вже згадувалося в цій ухвалі, 24 лютого 1994 року до чинного на той час Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України були включені відомості щодо юридичної особи - Верховний Суд України, код 00019034, адреса: 01024, м. Київ, Печерський район, вул. Пилипа Орлика, буд. 4. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ця юридична особа перебуває в стані припинення.

Воднораз 09 листопада 2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань був внесений реєстраційний запис щодо юридичної особи - Верховний Суд, код 41721784, адреса: 01043, м. Київ, Печерський район, вул. Пилипа Орлика, буд. 8.

У правилах пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII виражена воля законодавця припинити діяльність та ліквідувати ВС України. Але за цими приписами неможливо чітко визначити (вони залишилися, принаймні, дискусійними), якщо припиняється та / або ліквідовується найвищий суд у системі судоустрою України, який за згаданим рішенням органу конституційного контролю не може бути ліквідований, то чи одночасно, заразом припиняється у формі одного з видів реорганізації або ліквідації юридична особа публічного права. Або, якщо судоустрійний закон не регулює підстави, часу та порядку припинення чи ліквідації найвищого суду в Україні як юридичної особи публічного права, чи тоді, коли за приписами первинної редакції нині чинного судоустрійного закону про припинення діяльності та ліквідацію ВС України як найвищого суду в системі судоустрою України таке регулювання не було запроваджено, а за підсумками Рішення КСУ № 2-р/2020 питання припинення такої юридичної особи публічного права, як Верховний Суд [України] не [завжди] може бути предметом конституційного контролю, то чи може суд загальної юрисдикції його запровадити, чи може ігнорувати юридичне (на підставі закону) існування ВС України у встановленій законом організаційно-правовій формі юридичної особи публічного права, чи може нехтувати пов`язані з цією статусною формою знов-таки встановлені законом види припинення юридичної особи публічного права.

Щодо цього Велика Палата вважає, що принаймні на стадії вирішення питання про закриття касаційного провадження не повинна дочасно, у будь-якому вигляді (прямо / непрямо, відкрито / завуальовано) надавати перевагу («змішувати») статусу ВС України, чи як конституційному органу державної судової влади, чи як юридичній особі публічного права, бо розмежування цих статусів властиво потребує законодавчого врегулювання.

Проте до такого законодавчого регламентування Велика Палата не бачить законних перепон для того, щоб заявлені для судового розв`язання (розсуду) вимоги судді ОСОБА_1, як і інші ймовірні (потенційні) спори, що виникатимуть з трудових та інших відносин за участю працівників, роботодавцем для яких була юридична особа з назвою (найменуванням) «Верховний Суд України», вирішити з дотриманням меж їхнього законодавчого регулювання та за участі тих учасників справи, які залучені до розгляду цього спору, зокрема, й на стороні ВС України.

Керуючись статтями 248, 339, 359 Кодексу адміністративногосудочинства України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі № 826/15959/18 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Верховного Суду, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, про перерахунок посадового окладу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

Ю. Л. Власов К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

Ж. М. Єленіна О. В. Ступак

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король Є. А. Усенко

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова