Справа № 344/5724/25
Суддя: Бабій О. М.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/5724/25
Провадження № 2-а/344/72/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.,

секретаря Волощук Є.Ю.,

за участі позивачки ОСОБА_1 та її представника Андрусенко І.Я., представника відповідача Петришина І.Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, через свого представника, звернулась в суд з наведеним адміністративним позовом, посилаючись на те, що 23.03.2025 року інспектором 1 взводу 2 роти УПП бат. Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Верхоляк Христиною Василівною було винесено відносно позивачки постанову про накладення адміністративного стягнення по справі, згідно якої останню притягнуто до відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП за те, що ОСОБА_1 23.03.2025 року о 12 год. 56 хв. по вул. Галицька 2В керувала т.з. Lexus н.з. НОМЕР_1 без посвідчення водія, тобто не маючи права керування транспортним засобом та здійснила рух по смузі маршрутних транспортних засобів, чим порушила п.2.1 а ПДР України - керування ТЗ особою яка не має права керування таким ТЗ. Позивач вважає дану постанову незаконною і не обґрунтованою, оскільки під час зупинки транспортного засобу позивачка пред`явила поліцейській посвідчення водія, яке надавало їй право на керування транспортним засобом. Позивачка під час керування транспортним засобом мала при собі посвідчення водія видане уповноваженим органом штату Нью-Йорк, США. Строк дії водійського посвідчення до 23.08.2026 (запис літерами латинського алфавіту). Зазначений в посвідченні водія клас автомобілів D, відповідає класу легкових автомобілів категорії «В» міжнародного стандарту. Таким чином, об`єктивна сторона правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, в даному випадку не доведена, оскільки позивачка має посвідчення водія іноземної держави (США), яке надає їй право керування відповідним транспортним засобом.

Крім того, було порушено її право на захист, оскільки під час спілкування з поліцейськими позивачка просила надати їй можливість скористатись послугами адвоката, але вказане прохання було проігноровано. За наведених обставин постанову просить скасувати.

18 квітня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому представник зазначив, що позов не визнає з підстав дотримання поліцейськими вимог КУпАП під час притягненні позивачки до адміністративної відповідальності, що підтверджується відеозаписом із нагрудних камер поліцейських. Також зазначає, що Конвенція «Про дорожній рух» від 08.11.1968 на яку посилається позивачка, підписана понад вісімдесятьма країнами, окрім США, в яких посвідчення водія видаються у відповідності з вимогами даної Конвенції. Таким чином, власники виданих у цих країнах посвідчень водія під час тимчасового перебування в Україні мають право керувати транспортними засобами з національними посвідченнями водія цих країн без обов`язкової наявності посвідчення водія міжнародного зразка. В свою чергу іноземці з посвідченнями, які не відповідають цій конвенції, мають мати додатково міжнародне посвідчення водія. Зокрема власники водійських посвідчень, виданих в США, окрім національного посвідчення повинні мати додатково міжнародне посвідчення водія. З огляду на це, що позивачка керуючи транспортним засобом, не мала українського посвідчення водія чи міжнародного посвідчення водія, а мала лише посвідчення водія видане в США, а отже інспектор дійшов вірного висновку про порушення нею підпункту «а» пункту 2.1 ПДР.

Відповідно до положень «Конвенції про дорожній рух» від 08.11.1968 року, ратифікованої Україною із застереженнями і заявами Указом ПВР УРСР від 25.04.1974 року, з поправками від 03.03.1992 року та 28.09.2004 року, національне водійське посвідчення договірних сторін зобов`язане відповідати вимогам які встановлені вказаною Конвенцією. Сполучені Штати Америки не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, а також категорії водійського посвідчення такої країни відрізняються від категорій визначених Конвенцією, а отже і відмінні від категорій на право керування транспортними засобами в Україні. Тому прирівнювання водійських посвідчень, що діють в Сполучених Штатах Америки і ті які затверджені в Україні є неможливим. Отже, дорожній рух в Сполучених Штатах Америки регулюється на основі ратифікованої ними Женевської Конвенції про дорожній рух 1949 року, натомість в Україні дорожній рух регулюється на основі ратифікованої Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, тобто посвідчення водія видане Сполученими Штатами Америки не дає право керування в Україні, а таке право керування можливе лише за наявності міжнародного посвідчення водія. Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 11.04.2025 № 31/28/16-6654-2025 станом на 23.03.2025 року, згідно Єдиного державного реєстру ТЗ МВС громадянці ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія не видавалось.

Позивачка та її представник у судовому засіданні 24 квітня 2025 року позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовові, просили позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні 24 квітня 2025 року позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві.

В судове засідання 25 квітня 2025 року позивачка та її представник не з`явились. Представник позивачки подав заяву в якій зазначив, що просить справу розглядати без його участі та участі позивачки, а також просить врахувати, що в матеріалах справи відсутні докази руху позивачки на смузі маршрутних транспортних засобів в порушення п. 17 ПДР України, відсутні докази законної зупинки транспортного засобу, яким керувала позивачка.

Судом продовжено перерву в судовому засідання для виклику позивачки та її представника в судове засідання, оскілки в заяву про продовження розгляду справи без їх участі позивачка зазначила обставини на які вона не посилалась в позовній заяві.

Позивачка та її представник в судове засідання 16 травня 2025 року не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що позивачку зупинено за те, що вона рухалась по смузі маршрутних транспортних засобів, що підтверджується відеозаписом з відео реєстратора. Після зупинки транспортного засобу встановлено, що позивачка не має права керування транспортним засобом за що її і притягнуто до адміністративної відповідальності, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши відеозапис із нагрудних камер поліцейських, відеозапис з відео реєстратора, судом встановлено, що між сторонами виник публічно-правовий спір щодо правомірності накладення адміністративного стягнення за адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 126 КУпАП.

23.03.2025 інспектор взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Верхоляк Христина Василівна спільно зі своїм напарником під час патрулювання в м. Івано-Франківську, близько 12 год. 30 хв. помітили транспортний засіб LEXUS RX 350 н.з. НОМЕР_2 водій якого рухаючись по вулиці Січових Стрільців у місті Івано-Франківську здійснила рух смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.11, чим порушила пункт 17.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306. Водієм виявилася ОСОБА_1 позивачка, яка пред`явила реєстраційний документ на ТЗ та посвідчення водія виданого Сполученими Штатами Америки.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення позивачкою, а саме порушення вимог пункту 17.1 ПДР та підпункту «а» пункту 2.1 ПДР за які передбачена відповідальність частиною третьою статті 122 КУпАП та частиною другою статті 126 КУпАП, на підставі частини другої статті 36 КУпАП, поліцейським після розгляду адміністративної справи винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4336152 від 23.03.2025 з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

Суд вважає таку постанову законною та обґрунтованою виходячи з наступного.

Із відеозапису, який додано до відзиву, вбачається, що автомобіль LEXUS RX 350 н.з. НОМЕР_2 рухається вулицею Січових Стрільців в м. Івано-Франківську по смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.11.

Поліцейські включили проблискові маячки та почали рух за вказаним автомобілем, але водій не зупинявся, а продовжував рух аж до вулиці Галицької 2В.

Згодом позивачкам пояснила, що підтверджується відеозаписом із нагрудної камери поліцейського, що вона не могла зупинитися, оскільки не було місця для паркування.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив ПДР. Поліцейським подано сигнал про зупинку ТЗ на підставі статті 35 ЗУ «Про Національну поліцію». Після зупинки ТЗ поліцейський підійшовши до водія, представився відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», проінформував водія про причину зупинки, виконавши вимогу частини другої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», а саме про те, що водій здійснила рух смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.11 та дорожньою розміткою 1.28.1 ПДР.

Відеозаписом та вказаними нормами спростовується твердження позивачки про те, що її зупини незаконно. Також про це вказано в оскаржуваній постанові.

Після виконання вимог, передбачених статтею 18 та статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський висловив вимогу до водія про пред`явлення документів, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 2.1 ПДР.

Водієм виявилася ОСОБА_1 , яка пред`явила реєстраційний документ на ТЗ та посвідчення водія виданого Сполученими Штатами Америки.

Під час спілкування з позивачкою поліцейськими неодноразово роз`яснено позивачці про те, що на території України дозволяється керувати транспортними засобами особам із іноземним посвідченням водія тих держав які підписали та ратифікували «Конвенцію про дорожній рух» від 08.11.1968 року (Віденську). Оскільки Сполучені Штати Америки є державою яка не ратифікувала вказану Конвенцію, то громадяни які керують транспортними засобами із посвідченням водія такої держави не мають права керування в Україні.

Позивачка з таким не погоджувалась, вимагала від поліцейських щоб вони уважніше перечитали норми права, порадились з кимось, а також відмовлялась надавати документи для встановлення її особи, зокрема паспорт, оскільки її посвідчення водія не діяло на території України.

Відповідно до статті 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення лейтенант поліції Верхоляк Х.В, як посадова особа, яка має право розглядати справи про адміністративні правопорушення зазначені у статті 222 КУпАП, в тому числі за частиною другою статті 126 КУпАП, оголосила про початок розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 126 КУпАП щодо ОСОБА_1 .

Позивачку було ознайомлено з правами особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбаченими статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, на дано право скористатись правовою допомогою, але позивачка вказаним правом не скористалась, а вимагала надати їй адвоката, розгляд справи тривав близько години часу.

Стосовно тверджень позивачки, що їй під час розгляду справи було відмовлено в можливості скористатись правничою допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, то вважаю за необхідне зазначити, що реалізація особою прав визначених статтею 268 КУпАП відбувається самостійно та добровільно і не кореспондує обов`язку у працівника поліції на забезпечення такого права, окрім випадків визначених законом, зокрема адміністративного затримання.

В даному випадку до позивачки не застосовувалось адміністративне затримання, а лейтенантом поліції Верхоляк Х.В. було проінформовано про можливість реалізації права на правничу допомогу, під час розгляду справи, проте ОСОБА_1 жодних клопотань щодо правової допомоги не заявляла, що підтверджується відеозаписом із нагрудної камери поліцейських.

У відповідності до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення позивачкою, а саме порушення вимог пункту 17.1 ПДР та підпункту «а» пункту 2.1 ПДР за які передбачена відповідальність частиною третьою статті 122 КУпАП та частиною другою статті 126 КУпАП, на підставі частини другої статті 36 КУпАП, поліцейським після розгляду адміністративної справи винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4336152 від 23.03.2025 з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень.

Таким чином, розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, є безпідставними твердження позивачки та її представника про те, що в постанові не зазначено про порушення позивачкою п. 17.1 ПДР, в постанові описано два порушення, але позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, яке передбачає більшу відповідальність.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» до основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Єдиний порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно пункту 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до підпункту «б» пункту 2.3 ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до пункту 17.1 ПДР на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів (крім таксі, мопедів, мотоциклів (за винятком мотоциклів з боковим причепом, мотоколясок, триколісних транспортних засобів) та велосипедистів) на цій смузі.

Згідно положень розділу 33 ПДР дорожній знак 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» призначена для руху транспортних засобів, що рухаються за встановленими маршрутами, мопедів, мотоциклів (за винятком мотоциклів з боковим причепом, мотоколясок, триколісних транспортних засобів) та велосипедистів, якщо рух такою смугою здійснюється попутно загальному потоку транспортних засобів. Дія знака поширюється на смугу руху, над якою він установлений. Якщо знак установлений праворуч від дороги, його дія поширюється на праву смугу руху. Водію, який повертає праворуч на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, що відокремлена переривчастою лінією дорожньої розмітки, дозволено виконувати поворот із цієї смуги. У таких місцях дозволяється також заїжджати на неї під час виїзду на дорогу і для посадки чи висадки пасажирів біля правого краю проїзної частини.

Позивачка визнала факт порушення нею п. 17.1 ПДР, що підтверджується відеозаписом із нагрудної камери поліцейського, а також зазначила це в своїх пояснення в судовому засіданні, тому дивною є заява представника про розгляд справи без їх участі в якій він зазначив, що в матеріалах справи немає доказів того, що позивачка рухалась смугою для маршрутних транспортних засобів і саме для з`ясування цієї обставини позивачка повторно викликалась в судове засідання 16 травня 2025 року.

Згідно пункту 1.10 ПДР водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності.

Відповідно до пункту 2.4 ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1. цих Правил.

Відповідно до пункту 29.1 ПДР водій механічного транспортного засобу, що прибуває до України з іншої країни, а також водій - громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати: а) реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух (Відень, 1968); б) реєстраційний номерний знак на транспортному засобі, літери якого відповідають латинському алфавіту, а також розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано.

Відповідно до пункту 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або про дубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Згідно частини другої статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема у випадках порушення Правил дорожнього руху, в тому числі за частиною першою статті 122 КУпАП.

Відповідно до частини другої статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Поліцейський, відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави.

В свою чергу, лейтенант поліції ОСОБА_2 є працівником УПП в Івано-Франківській області ДПП, тобто посадовою особою органу Національної поліції України. Таким чином, лейтенант поліції Верхоляк Х.В. має законні підстави здійснювати провадження у справі про адміністративне правопорушення та приймати рішення про застосування адміністративного стягнення за місцем його вчинення.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Для провадження у справах про адміністративні правопорушення характерним є специфічний вид доказу безпосередні спостереження осіб, уповноважених на складання протоколу про адміністративне правопорушення чи винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення і на проведення адміністративного розслідування, які фіксуються, за винятком випадків спрощеного провадження, у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог частини другої та п`ятої статті 258 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до частини четвертої статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї ж статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення.

Положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП, не здійснювалося.

Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень частиною четвертою статті 258 КУпАП.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 травня 2015 № 5-рп/2015 вказав, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

У постановах Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 310/4817/17, від 07.11.2019 у справі № 487/2179/17, від 07.12.2018 у справі № 286/648/17, від 17.05.2018 у справі № 681/972/17, від 14.02.2018 у справі № 536/583/17 та від 31.01.2018 у справі № 689/1525/16-а викладено, що чинним законодавством передбачено спрощену процедуру розгляду посадовими особами патрульної поліції справ про адміністративне правопорушення, передбачених КУпАП. Верховний Суд зазначив, що вказане виключає необхідність дотримання поліцейським таких процедур, передбачених для розгляду справи, про адміністративного правопорушення в загальному порядку, як надання особі можливості скористатись правом на правову допомогу, подати клопотання про перенесення розгляду справи за місцем проживання особи тощо. При цьому слід врахувати, що застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП.

Щодо Конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968, яка підписана понад вісімдесятьма країнами, в яких посвідчення водія видаються у відповідності з вимогами даної Конвенції. Таким чином, власники виданих у цих країнах посвідчень водія під час тимчасового перебування в Україні мають право керувати транспортними засобами з національними посвідченнями водія цих країн без обов`язкової наявності посвідчення водія міжнародного зразка.

В свою чергу іноземці з посвідченнями, які не відповідають цій конвенції, мають мати додатково міжнародне посвідчення водія. Зокрема власники водійських посвідчень, виданих в США, окрім національного посвідчення повинні мати додатково міжнародне посвідчення водія.

Поліцейськими було роз`яснено вказане положення Конвенції позивачці, але вона не погоджувалась з таким твердженням.

З огляду на це, що позивачка керуючи транспортним засобом, не мала українського посвідчення водія чи міжнародного посвідчення водія, а мала лише посвідчення водія видане в США, а отже інспектор дійшов вірного висновку про порушення нею підпункту «а» пункту 2.1 ПДР.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2023 у справі № 346/2241/23.

Відповідно до положень «Конвенції про дорожній рух» від 08.11.1968 року, ратифікованої Україною із застереженнями і заявами Указом ПВР УРСР від 25.04.1974 року, з поправками від 03.03.1992 року та 28.09.2004 року, національне водійське посвідчення договірних сторін зобов`язане відповідати вимогам які встановлені вказаною Конвенцією. Сполучені Штати Америки не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, а також категорії водійського посвідчення такої країни відрізняються від категорій визначених Конвенцією, а отже і відмінні від категорій на право керування транспортними засобами в Україні. Тому прирівнювання водійських посвідчень, що діють в Сполучених Штатах Америки і ті які затверджені в Україні є неможливим та абсурдним із сторони позивачки.

Також, необхідно зазначити, що Україною не було ратифіковано Женевську Конвенцію про дорожній рух 1949 року, учасником якої є Сполучені Штати Америки.

Аналогічні висновки викладені в Постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 461/2964/21 від 21.12.2021 та у справі № 161/11256/23 від 26.10.2023.

Отже, дорожній рух в Сполучених Штатах Америки регулюється на основі ратифікованої ними Женевської Конвенції про дорожній рух 1949 року, натомість в Україні дорожній рух регулюється на основі ратифікованої Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, тобто посвідчення водія видане Сполученими Штатами Америки не дає право керування в Україні, а таке право керування можливе лише за наявності міжнародного посвідчення водія.

Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 11.04.2025 № 31/28/16-6654-2025 станом на 23.03.2025 року, згідно Єдиного державного реєстру ТЗ МВС громадянці ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія не видавалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 33, 126, 247, 251, 252, 254, 256, 258 КУпАП, керуючись ст. ст. 9, 77, 241-246, 250, 255, 286 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення проголошено 16 травня 2025 року.

Суддя Бабій О.М.