Справа № 480/3787/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: М.М. Шаповал
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 р. Справа № 480/3787/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2024, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/3787/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач1), Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач2), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати частково наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 100 від 05.03.2024, а саме пункт 2.1.5 цього наказу в частині утримання з грошового забезпечення та інших видів доходів з нього, молодшого сержанта ОСОБА_1 , до повного погашення суми переплати додаткової винагороди за вересень-жовтень 2023 року в сумі 32440,86 гривень;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату йому безпідставно утриманих коштів з грошового забезпечення на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 100 від 05.03.2024.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що він в період з 01.09.2023 по 30.10.2023 безпосередньо приймав участь у бойових діях та забезпечував здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії, перебуваючи врайоні у період здійснення заходів, однак, на думку військової частини НОМЕР_2 , у наказах командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2023 № 969, від 01.11.2023 №1065, від 01.12.2023 №1219 відсутня підстава для документального підтвердження права на виплату додаткової грошової винагороди за вересень-жовтень 2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168. Саме тому відповідачем почали здійснюватись утримання із грошового забезпечення позивача до повного погашення суми переплати - 32440, 86 грн. Позивач вказує, що такі утримання з його грошового забезпечення є протиправними та порушують його права, свободи і інтереси, право на оплату праці, як військовослужбовцю, який кожен день заступаючи на службу гідно виконує свої службові обов`язки. Зазначає, що вказані накази є чинними, ніким не оспорювались та не скасовані. У ході проведеного службового розслідування випадків наявності прямого умислу за вчинення незаконних дій ОСОБА_1 , направлених на незаконне збагачення, що полягає у безпідставному заволодінні грошовими коштами або незаконним правом набуття права на отримання грошових коштів не встановлено. Вказує, що накази від 01.10.2023 № 969, від 01.11.2023 №1065, від 01.12.2023 №1219 видавались на підставі рапортів безпосередніх керівників військовослужбовців, підставою зазначались бойові розпорядження, виписки з журналу бойових дій, позивач до винесення цих наказів взагалі не має жодного відношення. Вважає, що він не повинен нести відповідальність за відсутність документального підтвердження права на виплату додаткової винагороди, оскільки це не є його обов`язком, а є обов`язком командира.

Військова частина НОМЕР_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2024 у справі №480/3787/24 - залишити без змін.

Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала її такою, що не підлягає задоволенню, просила залишити без змін рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2024 у справі №480/3787/24.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиви на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу з наказу № 63 від 02 березня 2022 солдата ОСОБА_1 , що прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер обслуги 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї зараховано до списків особового складу В/Ч НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Молодший сержант ОСОБА_1 проходить службу у Збройних Силах України, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_4 , на посаді штаб-сержанта 3 категорії військової частини НОМЕР_1 .

Позивачу виплачено додаткову винагороду у сумі 32 440,86 грн. на підставі наказів «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 на період воєнного стану»

-за вересень №969 від 01.10.2023,

-за жовтень №1065 від 01.11.2023,

-за листопад №1219 від 01.12.2023 року, які видані на підставі рапортів безпосереднього командира підрозділу, що підтверджують безпосередню участь військовослужбовця ОСОБА_1 у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в районах проведення таких дій.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2024 № 92 "Про призначення службового розслідування за фактом виявлення фінансових ризиків" заступником командиром військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення старшим лейтенантом ОСОБА_2 було проведено службове розслідування.

Підставою для проведення службового розслідування став наказ № 345 від 07.02.2024 командира ВЧ НОМЕР_2 "Про результати роботи комісії з внутрішнього контролю та заходи щодо недопущення фінансових ризиків у підпорядкованих військових частинах" та акт "Про результати перевірки правомірності нарахування додаткової грошової винагороди особовому складу управління військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 " від 30.01.2024.

За результатами проведеного службового розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 № 100 "Про підсумки службового розслідування за фактом виявлених фінансових ризиків" було встановлено, що позивачу помилково нарахована додаткова грошова винагорода за період служби вересень - жовтень 2023 року в сумі 32440,86 грн та зобов`язано начальника фінансової - економічної служби військової частини НОМЕР_1 провести утримання з грошового забезпечення та інших видів доходів з яких, згідно чинного законодавства України, здійснити утримання з військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 до повного погашення зазначених сум переплат, зокрема п.2.1.5 зазначено про утримання з позивача помилково нарахованих коштів в сумі 32440,86 грн.

Позивач, не погодившись із протиправним утриманням з нього коштів, звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що необхідною умовою для отримання додаткової винагороди є не лише перебування військовослужбовця в районах проведення воєнних (бойових) дій, а необхідним є саме взяття безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. При цьому, наведені обставини мають бути підтверджені документально, журналами бойових дій та наказами командира військової частини. Оскільки у наказі командира військової частини НОМЕР_1 № 100 від 05.03.2024 за результатами перевірки військової частини НОМЕР_1 для виявлення фінансових ризиків встановлено, що в наказах командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2023 № 969, від 01.11.2023 № 1065, від 01.12.2023 № 1219 відсутня підстава для документального підтвердження права на виплату додаткової грошової винагороди відповідно до постановою КМУ від 28.02.2022 № 168, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята постанова Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова №168).

Згідно з п. 1 Постанови №168 (у редакції із змінами, внесеними згідно з Постановами КМУ № 217 від 07.03.2022, № 350 від 22.03.2022, № 400 від 01.04.2022, № 754 від 01.07.2022, № 793 від 07.07.2022, № 1066 від 27.09.2022, № 1146 від 08.10.2022, № 43 від 20.01.2023) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, випго забезпечення є протиправними та порушують його права, свободи і інтереси, право на оплату праці, як військовослужбовцю, який к

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Судом встановлено, що на підставі наказів військової частини НОМЕР_1 позивачу виплачено додаткову винагороду за вересень , жовтень, листопад 2023 в загальному розмірі 32440, 86 грн.

Відповідна виплата здійсненна на підставі наказів «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 на період воєнного стану» за вересень №969 від 01.10.2023, за жовтень №1065 від 01.11.2023, за листопад №1219 від 01.12.2023 року, які видані на підставі рапортів безпосереднього командира підрозділу, що підтверджують безпосередню участь військовослужбовця ОСОБА_1 у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в районах проведення таких дій.

Доказів скасування зазначених наказів та рапортів матеріали справи не містять, отже останні є чинними.

З ОСОБА_1 утримано 32440, 86 грн. додаткової винагороди за вересень-листопад 2023 року, на підставі наказу № 100 командира військової частини НОМЕР_1 , як помилково нараховану.

Підставою для такого утримання став акт службового розслідування від 05.03.2024, за висновками якого зазначено, що рапорти складені на підставі бойових розпоряджень, які не надавалися на перевірку, а тому запропоновано провести утримання з грошового забезпечення та інших видів доходу військовослужбовців сум переплат додаткової винагороди, безпідставно виплаченої у вересні-листопаді 2023 року деяким військовослужбовцям, зокрема, позивачу.

Суд зазначає, що вказаний наказ про підсумки службового розслідування, не містить посилань на нормативні акти, які встановлюють повноваження командира військової частини НОМЕР_1 прийняти такий наказ. Тобто, приймаючи рішення про утримання з військовослужбовця грошових сум, відповідач не вказує яка конкретна норма права уповноважує його приймати такі рішення.

Суд наголошує питання повернення нарахованих та виплачених одноразових додаткових видів грошового забезпечення не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи, що спеціальним законодавством, яким врегульовано порядок оплати праці військовослужбовців, не визначено підстав утримання з їх грошового забезпечення, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми Кодексу законів про працю України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160 (далі Закон № 160) особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ч.2,3,4 ст. 8 Закону № 160 у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.

Втім, у ході судового розгляду не встановлено, що позивач є винною особою у розумінні Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» під час отримання нарахованої роботодавцем на підставі відповідного наказу про виплату додаткової винагороди. Кошти нараховані та виплачені позивачу самостійно, на підставі чинних та діючих на час виплати коштів наказів.

Отже, отриману суму додаткової винагороди не можна вважати шкодою, завданою з вини працівника підприємству, установі, організації, яка відраховується з заробітної плати працівника.

Разом з тим, п. 1 ч. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу України передбачено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті грошові кошти підлягають поверненню у разі, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; у разі недобросовісності з боку набувача, по-третє, у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця.

Враховуючи, що нарахування та виплата позивачу додаткової винагороди здійснена відповідачем добровільно, про наявність рахункових помилок позивачем не повідомлялось, фактів недобросовісності позивача не встановлено, колегія суддів погоджується з доводами позивача про відсутність підстав стягнення з ОСОБА_1 отриманої суми додаткової винагороди.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що командир військової частини військової частини НОМЕР_1 діяв під примусом візуючи та підписуючи відповідні накази про виплату додаткової винагороди позивачу.

При цьому, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів, що свідчать про недобросовісність позивача, а також протиправність отримання додаткової винагороди.

Отже, доводи відповідачів про безпідставне отримання позивачем додаткової винагороди, та правомірне її утримання, є необґрунтованим, протиправним і не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Оскільки виплата позивачу додаткової винагороди, яка є частиною грошового забезпечення, проведена військовою частиною добровільно також відсутня недобросовісність позивача в нарахуванні йому додаткової винагороди, дії відповідачів щодо утримання проведеної виплати є безпідставними, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають підстави для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2024 по справі № 480/3787/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 2.1.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 100 від 05.03.2024 в частині здійснення утримання з грошового забезпечення та інших видів доходів ОСОБА_1 до повного погашення суми переплати додаткової винагороди за вересень-листопад 2023 року в сумі 32 440, 86 грн.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) утриманих на підставі наказу № 100 від 05.03.2024 з грошового забезпечення та інших видів доходу коштів .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло