Справа № 466/329/25
Суддя: Свірідова В. В.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 466/329/25
Провадження № 2-а/466/73/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Якубів І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови №350 від 27.11.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про накладення адміністративного стягнення та рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31.12.2024 за №1,-

встановив:

представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Чубай Л.П. 13.01.2025 звернулась до Шевченківського районного суду м.Львова з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить скасувати постанову №350 від 27.11.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП у виді штрафу в сумі 17000 грн.; скасувати рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31.12.2024 за №1.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 27.11.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником ОСОБА_2 було винесено постанову №350 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, відповідно до якої позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності та застосоване адміністративне стягнення у виді накладення штрафу у сумі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок. Вважає, що адміністративне стягнення застосоване безпідставно та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Він не отримував жодних повісток, повідомлень або викликів про його явку 16.10.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої актуальні дані позивач уточнив вчасно через «Резерв +». Сам факт неприбуття по повістці на 16.10.2024 не становить склад адміністративного правопорушення. Не заперечує факту не прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 по повістці 16.10.2024, однак вважає що його дію (бездіяльність) не можна вважати винною (умисною або необережною), оскільки він не знав про існування повістки, так як не був належним чином повідомлений, а як тільки дізнався, то відразу самостійно прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За результатами розгляду поданої ОСОБА_1 скарги щодо скасування постанови від 27.11.2024 , винесеної начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП 31.12.2024 було ухвалено рішення, яким дану постанову залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 від 06.12.2024 залишено без задоволення.

Враховуючи викладене, вважає, що оскаржувана постанова винесена відповідачем з порушенням встановленої законом процедури (ст.ст.251, 255, 256, 268, 278-280 КУпАП), при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а відтак, підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 17.01.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

21.01.2025 представником позивача усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 22.01.2025 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду.

27.01.2025 від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив. Відзив обґрунтований тим, що під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби. Позивачу було скеровано повістку про явку на 16.10.2024, однак він не прибув. Відтак у задоволенні повних вимог просить відмовити (а.с.49-50).

29.01.2025 представником відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що факт неприбуття позивача до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у визначений строк, підтверджений за наявними у матеріалах справи доказами та утворює у собі склад правопорушення, передбачений ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Окрім того, представником позивача пропущено строк звернення до суду. Відтак позовну заяву просять залишити без розгляду (а.с.69-79).

24.02.2024 від представника позивача ОСОБА_1 , адвокат Чубай Л.П. надійшли додаткові пояснення по справі, які просила врахувати при ухваленні рішення (а.с.91-92, 115-117).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник Чубай Л.П. не з`явились. Адвокат Чубай Л.П. подала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Клопотань на адресу суду не надходило.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 Волкова М.Я. у судове засідання не з`явилась, подала заява про розгляд справи без участі представника відповідача.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.205 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зіст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо пропуску строку звернення представника позивача до суду, то такий ним не пропущено.

Згідно Постанови Верховного Суду від 23 вересня 2022 року у справі №750/10714/21 вказано, що «пропуск позивачкою строку на оскарження постанови адміністративної комісії про притягнення її до адміністративної відповідальності, жодним чином не позбавляло останню права оскаржити рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, прийнятого за наслідками розгляду її скарги на вищевказану постанову комісії, у строки та порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України».

Судом встановлено, що 27.11.2024 складено протокол №350 відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст 210-1 КУпАП та відповідно до якого начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником ОСОБА_2 було винесено постанову №350 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, відповідно до якої позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності та застосоване адміністративне стягнення у виді накладення штрафу у сумі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

З оскаржуваної позивачем постанови, вбачається, що в Постанові № 350 від 27 листопада 2024 зазначено, що громадянин ОСОБА_1 прибув 27.12.2024 у ІНФОРМАЦІЯ_3 , оповіщений належним чином про виклик для уточнення даних на 16.10.2024, повістку отримав засобами поштового зв`язку, проте до ІНФОРМАЦІЯ_4 не прибував, про причини неявки не повідомляв, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Однак, як зазначає позивач в оскаржуваній постанові зазначено суперечливі факти, частина з яких не відповідає дійсності та не становить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Сам факт неприбуття по повістці не становить склад адміністративного правопорушення.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Відповідно до п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період - належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки, а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Позивач не знав про існування повістки, а як тільки дізнався, то відразу самостійно прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Про причину неявки він повідомив відразу, як тільки дізнався про повістку, зазначивши у протоколі, що вину свою не визнає, оскільки ніякого повідомлення від Укрпошти йому не надходило, повістку не отримував.

З наявних в матеріалах справи доказів є трекінг Укрпошти. Відповідно до інформації, зазначеній у трекінгу Укрпошти, повістка пройшла наступний шлях: - 10.10.2024 - повістка прийшла до відділення - 10.10.2024 - невдала спроба вручення - 17.10.2024 - повернення відправнику відсутність адресата за вказаною адресою (а.с.30).

Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.19).

В системі Резерв+, свої актуальні дані позивач уточнив вчасно.

Відповідно до ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Відповідач стверджує, що позивач вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а саме неприбуття по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_5 однак належних доказів про відправку не надав.

Судом встановлено, що матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у даному випадку не містять достатньої сукупність належних, допустимих, достовірних доказів, з яких вбачатися, що позивач, будучи належним чином повідомленим про необхідність явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або іншого визначеного законодавством органу влади, не прибув до відповідного органу влади у встановлені дату та час і у встановлений законом строк не повідомив відповідний орган влади про причини своєї неявки або вказані причини не підпадають під перелік законодавчо визначених поважних причин неявки за повісткою. При цьому з огляду на презумпцію протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, що закріплена у ч. 2 ст. 77 КАС України, обов`язок доведення вчинення особою відповідного правопорушення, а отже і обов`язок доведення правомірності власного рішення, покладається саме на суб`єкта владних повноважень.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали би жодних сумнівів у вині позивача.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч.1ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідноч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Обов`язок щодо збирання доказів по справі про адміністративне правопорушення покладається на орган (посадову особу), який притягнув позивача до відповідальності (див. також постанову Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року по справі №743/1128/17). Як на цьому наголосив Верховний Суд у своїй постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №357/10134/17, у разі відсутності належних доказів, які би підтверджували факт правопорушення, притягнення особи до адміністративної відповідальності є неправомірним.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.06.2020 у справі №520/2261/19, визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.ч. 2, 3 ст. 90 КАС України).

Згідно з Основним Законом України вина особи має бути доведена в законному порядку, на підставі доказів, а не на припущеннях (ч. 1-3 ст. 62 Конституції України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема в контексті рішення по справі «Надточій проти України» (пункт 21 рішення від 15 травня 2008 року, заява № 7460/03), сторона обвинувачення має подбати про такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституціїі законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частина 1 статті 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною третьою статті 210-1 КУпАП України передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказана норма є бланкетною, тому для з`ясування суті вчиненого правопорушення необхідно звернутися до інших нормативно-правових актів у сфері оборони, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з Законом України від 09.05.2024 року за № 3696-ІХ текст ст. 210 КУпАП був доповнений такою приміткою: Положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

При ухваленні рішення суд може застосувати презумпцію правомірності рішень дій та вимог особи, що передбачені ч.2 ст. 15 Закону України Про адміністративну процедуру від 17.02.2022 року, а саме Сумніви щодо правомірності дій та вимог особи, що виникають внаслідок неоднозначного (множинного) трактування норми права, повинні тлумачитися адміністративним органом на користь їх правомірності.

Перевіряючи оскаржувану постанову №350 від 27.11.2024 на відповідність вимогам закону, суд встановив,що вона прийнята не на підставі,що визначена Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, постанова у справі про адміністративне правопорушення від 27.11.2024 року винесена за порушення ОСОБА_1 вимог ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», без посилання на абзац, підпункт та пункт даного Закону.

Судячи зі змісту правопорушення, викладеного в постанові, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 визнано винним просто за ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка передбачає, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період,направлення для проходження медичного огляду.

При цьому, інкреміноване позивачеві порушення за частиною першою ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію не містить обов`язку з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з метою саме уточнення даних, тим більше, що дані Позивача були вчасно уточнені, що підтверджується копією з Військово-облікового документа.

Виклад інкримінованих правопорушнику діянь має бути гранично конкретизований, оскільки у випадку «неконкретності обвинувачення», для особи, що притягається до адміністративної відповідальності унеможливлюється «належний захист, що є істотним порушенням його процесуального права».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 викликався до територіального центру комплектування на 16.10.2024, однак жодної повістки відповідачем до матерів справи не долучено в якості доказу. При цьому з`ясовано,що ОСОБА_1 згідно даних військово-облікового документа Резерв+ уточнив свої дані вчасно.

Крім того, позивач зазначив, що жодної повістки чи повідомлення про надходження повістки до відділення зв`язку він не отримував, а доводи відповідача про те, що позивач був належним чином повідомлений про виклик до РТЦК та не з`явився без поважних причин не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Вказані вище обставини при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 відповідач не врахував, не вжив заходів для повного з`ясування обставин справи та виніс постанову, яка не відповідає вимогам закону.

Оцінивши надані докази, суд вважає, що ОСОБА_1 не допускав умисного порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме порушення за ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про скасування постанови № 350 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 27.11.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору, які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, посадова особа якого виступала відповідачем у справі, на користь позивача.

Окрім того, позивач просив скасувати не лише постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, але й скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийнятого за наслідками розгляду скарги позивача на вишевказану постанову ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Досліджуючи питання правомірності рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд надає оцінку і самій постанові, щодо якої дане рішення було ухвалене. В силу п. 10 ч.2 ст. 245 КАС України суд має право обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів".

Суд дійшов висновку про неправомірність рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 , відтак дане рішення підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.9,19,77,139,229, 241-246,250, 255, 286, 293,295 КАС України,-

ухвалив:

позов задовольнити.

Скасувати постанову №350 від 27 листопада 2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, яким ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУПАП.

Скасувати рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 щодо залишення постанови по справі про адміністративне правопорушення без змін від 31 грудня 2024 року за № 1.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених статтею 286 КАС України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 13.05.2025.

Суддя В. В. Свірідова