Справа № 9901/190/21
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Для службового користування
Копіюванню не підлягає
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 9901/190/21

провадження № 11-143заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Уркевича В. Ю.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

за участі:

секретаря судового засідання Іщук В. С.,

представників:

позивача - адвокатки Гойдик Т. Л.,

відповідача - Мовіле О. С.,

третіх осіб - Яновського А. В.,

розглянула на закритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕО ФОРС ОЙЛ» на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2024 року (судді Білоус О. В., Блажівська Н. Є., Гімон М. М., Желтобрюх І. Л., Пасічник С. С.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕО ФОРС ОЙЛ» до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України, про визнання протиправним і скасування указу в частині та

ВСТАНОВИЛА:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕО ФОРС ОЙЛ» (далі - ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ») звернулося до суду з позовом до Президента України Зеленського В. О. про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 25 березня 2021 року № 123/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19 березня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ № 123/2021, РНБО, Рішення РНБО відповідно) у частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо товариства (пункт 15 додатка до рішення РНБО).

Прохання мотивувало тим, що Указ № 123/2021 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та іншим вимогам до акта суб`єкта владних повноважень; передбачає непропорційне втручання у права та інтереси позивача, оскільки фактично повністю припиняє його діяльність, та з огляду на наявність у Президента України дискреції у питанні введення в дію рішення РНБО та видання відповідного указу такий акт може бути предметом судового розгляду.

Оскаржуваний Указ Президента України та рішення РНБО в частині, що стосується позивача, не містять фактичних обставин, які б могли бути підставою для запровадження передбачених статтею 3 Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII) санкцій.

Наголошує, що позивач не є суб`єктом та не вчиняв жодних дій, які у розумінні норм Закону № 1644-VII могли би свідчити про наявність підстав для застосування до нього персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), передбачених цим Законом.

Оскільки кінцевим бенефіціарним власником позивача є громадянин України, а структура його власності не передбачає будь-якого контролю з боку іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, то відповідно позивач не може бути суб`єктом накладення персональних санкцій з огляду на критерій приналежності до такої групи, як «юридичні особи, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента».

Позатим, позивач не може розглядатися як суб`єкт, який здійснює терористичну діяльність, бо відповідно до статей 23, 24 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» особи, винні у терористичній діяльності, притягуються до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому законом, а організація, відповідальна за скоєння терористичного акту і визнана за рішенням суду терористичною, підлягає ліквідації, а належне їй майно конфіскується. Кримінальна відповідальність за терористичну діяльність для фізичних та юридичних осіб передбачена нормами Кримінального кодексу України.

Певна особа може розглядатися як «суб`єкт, що здійснює терористичну діяльність» лише за наявності або обвинувального вироку суду (якщо її діяння підпадають під ознаки кримінальних правопорушень), або ж рішення адміністративного суду про її включення до переліку осіб, пов`язаних із провадженням терористичної діяльності (оскільки окремі дії, пов`язані з терористичною діяльністю, можуть не охоплюватися правилами кримінального закону). На думку позивача, лише такі судові рішення, з огляду на викладені вище приписи чинного законодавства України, є допустимими доказами в розумінні статті 74 КАС України, оскільки обставини справи, які відповідно до закону мають бути підкріплені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Серед іншого, позивач зазначав, що Указ № 123/2021 та рішення РНБО винесені (виданий і ухвалене відповідно) з порушенням приписів Конституції України, законів України та міжнародних правничих актів.

Оспорюваний акт Президента України, яким уведено в дію санкції проти суб`єкта господарювання - ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ», порушує принцип пропорційності та не є необхідним у демократичному суспільстві, не відповідає принципу законності та прозорості, а також його право на підприємницьку діяльність, право власності та право на ділову репутацію.

Автор позову звертає увагу на те, що обмежувальні заходи (санкції), які підлягають застосуванню до позивача, не є передбачуваними та юридично визначеними, оскільки неможливо зрозуміти, чи запроваджуються вони у вигляді анулювання або ж зупинення ліцензій та інших дозволів. До того ж, включення до переліку застосованих до позивача санкцій пункту «інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом» означає, що рішення про запровадження персональних санкцій допускає можливість застосування невичерпного переліку санкцій. Але при цьому нема вказівки: хто ж визначатиме, які конкретно санкції ще потрібно запровадити, хто буде суб`єктом їх запровадження та реалізації, яким буде механізм реалізації таких санкції та хто встановлюватиме відповідність цих санкцій принципам застосування, встановленим Законом № 1644-VII.

Відзначає, що ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» має право на користування надрами на підставі спеціального дозволу № 4851 від 22 серпня 2017 року, який первинно був оформлений за плату, розмір якої визначався компетентним органом державної влади, відтак позивач не повинен зазнавати негативних наслідків, якщо сьогодні такі дії органу влади розглядаються як помилкові.

У контексті пропорційності позивач звертає увагу і на той факт, що обмежувальні заходи (санкції) передбачено застосовувати до позивача безстроково.

Покликаючись на частину п`яту статті 5 Закону № 1644-VII, відповідно до якої рішення щодо застосування санкцій повинно містити строк їх застосування, крім випадків застосування санкцій, що призводять до припинення прав, та інших санкцій, які за змістом не можуть застосовуватися тимчасово, ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» звернуло увагу на те, що із 17-ти санкцій, які до нього застосовуються, анулювання або зупинення дій спеціальних дозволів на користування надрами (пункт 6) та припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема, у сфері безпеки та оборони (пункт 15), є за своєю суттю санкціями, що призводять до припинення прав позивача. Всі інші санкції, на думку Товариства, пов`язані з обмеженням можливостей позивача набувати певних прав та обов`язків і не є за своїм змістом такими, що не можуть застосовуватися тимчасово.

Позивач нагадує, що оскаржуваний Указ передбачає застосування таких санкцій, як «блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном» чи «зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань», які навіть у разі буквального прочитання змісту акта не можуть бути безстроковими. Фактично обсяг застосованих до позивача обмежувальних заходів (санкцій) призводить до повного блокування його діяльності як юридичної особи, що з огляду на безстроковий характер таких санкцій матиме наслідком її ліквідацію.

Наголошує, що після того як Указ набрав законної сили, він є обов`язковим для виконання та не може бути призупинений оскарженням його до суду, суд не може забезпечити адміністративний позов шляхом зупинення його дії, тобто позивач позбавлений можливості будь-яким чином відвернути для себе негативні наслідки застосування оскаржуваного акта.

Втім не забезпечення позивачу будь-якої участі у процесі [творення (вироблення)] рішення (хоча б на етапі його підготовки та розгляду у РНБО чи в Офісі Президента України) істотно порушує його право на участь у процесі ухвалення рішення, яке впливає на його права та інтереси.

Звертає увагу, що обсяг та характер обмежувальних заходів (санкцій), які підлягають застосуванню до нього, їхній безстроковий характер свідчить, що їх реалізація призведе до неможливості [зокрема, в майбутньому] здійснювати будь-яку господарську діяльність, зокрема, неспрможності укладати будь-які угоди з іншими особами, виконувати свої фінансові зобов`язання перед ними, отримувати будь-які інші дозволи чи ліцензії, тобто фактично застосованими санкціями повністю нівелюється можливість позивача як юридичної особи набувати та реалізовувати будь-які права та обов`язки, необхідні для ведення господарської діяльності.

Окрім того, застосування обмежувальних заходів порушує право на ділову репутацію позивача, формує недовіру до нього як до суб`єкта господарювання серед значної частини професійного і ділового співтовариства та може призвести до повної втрати довіри з боку наявних та потенційних партнерів позивача.

2. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, позаяк вважав ці вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Насамперед, покликається на те, що РНБО розглянула та підтримала відповідні пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, зокрема, до позивача, про що винесене відповідне рішення. Після надходження в установленому порядку на ім`я глави держави відповідних матеріалів (рішення з додатками, проекту Указу та пояснювальної записки до нього) Президент України в межах реалізації приписів законодавства видав Указ № 123/2021, яким увів у дію рішення РНБО.

Відповідач у відзиві також наголошує, що чинне законодавство не містить приписів, які би встановлювали обов`язок указувати підстави для застосування санкцій у відповідному рішенні РНБО або указі про введення такого рішення в дію.

Оскаржуваний Указ виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.

3. Позивач подав відповідь на відзив, у якому нагадує, що будь-який акт суб`єкта владних повноважень, окрім іншого, повинен бути обґрунтованим, тобто має основуватися на повноті всіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення (вчинення дії). Одним із принципів адміністративного судочинства є покладення обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення саме на суб`єкта владних повноважень, який таке рішення ухвалив.

4. Служба безпеки України (далі - СБУ) у своїх поясненнях зазначає, що твердження позивача про те, що застосування до нього заходів (санкцій) є протиправним, через те що він не вчиняв жодних дій, які б створювали загрозу національним інтересам чи безпеці України або сприяли терористичній діяльності, не відповідають дійсності та спростовуюся наявною у СБУ контррозвідувальною та розвідувальною інформацією, яка була надана РНБО, за результатами розгляду якої РНБО (на засіданні 19 березня 2021 року), маючи на це виключну компетенцію, ухвалила рішення про застосування санкцій до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ».

СБУ звертає увагу на те, що позивача віднесено до суб`єктів, які зазначені у частині першій статті 3 Закону № 1644-VII, на підставі наявної у СБУ контррозвідувальної та розвідувальної інформації, яка отримана нею з дотриманням вимог законодавства.

5. РНБО надала пояснення, у яких наголошує, що Конституція та закони України не передбачають ані суб`єкта, ані механізму представництва інтересів РНБО в судах України, що виключає можливість участі в адміністративному процесі у правничому статусі сторони чи третьої особи.

6. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 04 червня 2024 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Цей суд виснував, що Указ № 123/2021 виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені законодавством України. Він відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому нема підстав для задоволення позовних вимог.

Спростовуючи доводи представника позивача щодо протиправності введених щодо нього санкцій, суд зазначив, що вони застосовані рішенням РНБО на підставі пропозицій СБУ, тому, коли РНБО на підставі частини шостої статті 5 Закону № 1644-VII ухвалить рішення про внесення змін до санкцій або їх скасування за власною ініціативою або на підставі пропозицій органів державної влади, зазначених у частині першій цієї статті, зокрема СБУ, то таке рішення РНБО може бути введено в дію указом Президента України в межах його повноважень, передбачених статтею 106 Конституції України.

Щодо посилань представника позивача на висновки Верховного Суду про те, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача внаслідок застосування санкцій є саме оскарження відповідного указу Президента України, яким введено в дію рішення РНБО, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вирішив, що такі доводи не узгоджуються з викладеними в його рішенні у цій справі мотивами і з приписами статті 5 Закону № 1644-VII, якою передбачено, що належним способом внесення змін та скасування санкцій є тільки рішення органу, що видав рішення про їх застосування відповідно до цього Закону.

7. Позивач не погодився із цим рішенням суду та через свого представника звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

В об`ємній за містом та розлогій апеляційній скарзі її автор своє прохання мотивує, зокрема, тим, що судове рішення не відповідає вимогам КАС України щодо законності та обґрунтованості, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів.

Вважає, що під час розгляду цієї справи суд першої інстанції, як орган повної юрисдикції, не скористався своїми повноваженнями та провів формальний розгляд справи без встановлення фактуальної основи достовірності порушень позивача, які стали підставою для застосування санкцій.

Суд мав би з`ясувати, чи була можливість обмеження реалізації права передбачена законом, чи є легітимною мета такого обмеження, чи є таке обмеження пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві.

Додає, що представник відповідача не довів наявність фактів, обґрунтованих належними доказами, які б доводили підставовість вжиття санкцій щодо позивача. У зв`язку із цим підкреслює, що на момент видання оскаржуваного акта відповідач керувався загальними правилами законодавства та не оперував жодними фактичними доказами, які б указували на правову основу вжиття обмежувальних заходів стосовно позивача. Такого змісту дії є проявом грубого порушення прав та інтересів, які підлягають захисту в судовому порядку.

Переконує, що суд фактично самоусунувся від аналізу наявності у Президента України дискреції (власного розсуду) під час видання Указу № 123/2021, намагаючись перенести ключову роль із застосування санкцій з відповідача на третіх осіб - РНБО та СБУ, і відповідно заперечив можливість здійснення судового контролю саме за оскаржуваним Указом; по суті суд ухилився від здійснення правосуддя, що призводить до позбавлення права позивача на судовий захист.

Звертає увагу на те, що розгляд справи тривав понад три роки, протягом яких суд витребував різні документи, а у підсумку констатував про наявність деяких із цих доказів, але не використав їхніх доказових значеннєвих властивостей через нібито обмеженість судового контролю.

Вкотре наголошує, що суд мав би перевірити оскаржуваний Указ № 123/2021 не лише на предмет наявності у Президента України повноважень на видання такого акта, дотримання процедури видання згаданого рішення, але й дослідити питання запровадження обмежувальних заходів (санкцій) по суті, встановити, чи були у Президента України достатні фактичні підстави для їх запровадження, тобто провести повну перевірку акта суб`єкта владних повноважень на відповідність мінімальним критеріям, закріпленим у статті 2 КАС України.

Далі автор скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно оцінив роль Президента України як незалежного суб`єкта владних повноважень, рішення якого мало було оцінене за усіма критеріями статті 2 КАС України. Гадає, що документи, надані СБУ як ініціатором застосування санкцій, як і саме рішення РНБО, ухвалене цим колегіальним органом, на якому головує Президент України, суд мав би оцінити не як окремі рішення за статтею 2 КАС України, а лише в аспекті цілковитої оцінки цієї інформації, яку надає відповідач перед тим, як видати Указу № 123/2021 у формі рішення суб`єкта владних повноважень. Пояснює, що суд тим, коли в одній частині оспореного рішення визнає виняткову роль Президента України у сфері національної безпеки і оборони України і на підставі цього визнання самоусувається від аналізу Указу № 123/2021, але заразом фактично стверджує про церемоніальну функцію глави держави під час запровадження санкцій шляхом обов`язку, а не права, підписати указ, яким вводиться в дію рішення РНБО, то таким чином суперечить сам собі.

Вважає, що суд не виконав основний обов`язок щодо справедливого, своєчасного і повного розгляду справи, чим прямо порушив право позивача на захист своїх прав та інтересів.

Ще одним доводом скарги є те, що статус РНБО, який функціонує при Президентові України, свідчить про допоміжний статус цього органу та підтверджує, що його завданням є сприяння Президентові України в реалізації його конституційних повноважень, однак жодним чином не впливає на зміст та порядок реалізації таких повноважень главою держави. Якщо б саме рішення РНБО відігравало ключову роль в схваленні рішення про застосування санкцій, то функція Президента України зводилася б до функції підписанта, що прямо суперечить приписам статті 106 Конституції України. Отож, указ Президента України є результатом виключно волевиявлення його видавця, результатом аналізу главою держави фактичних та юридичних підстав для видання такого указу, бо у випадку якщо зміст такого указу наперед залежить від результатів діяльності інших органів, то в такому разі фактично Президент України перебуває у ролі підпорядкованого суб`єкта, який не самостійно реалізовує свої конституційні повноваження, а зв`язаний рішеннями інших суб`єктів (наприклад, СБУ, РНБО).

Автор скарги зазначає ще про порушення судом принципу вмотивованості судового рішення, проявом якого є те, що суд першої інстанції в описовій частині оскаржуваного рішення не навів усі підстави звернення позивача до суду, належна оцінка і аналіз підстав позову (зокрема, і мотиви їх відхилення) не наведені. Також суд не проаналізував і не аргументував наявність / відсутність порушення принципу пропорційності, а лише в цій частині зробив покликання на загальні норми права (як національні, так і міжнародні).

Суд не надав значення тому, що перелік санкцій, який був застосований до позивача, є нелогічним та таким, що не може бути застосованим до позивача, наприклад, через брак активів, щодо яких такі санкційні обмеження застосовуються.

Звертає увагу, що позивач є резидентом України, кінцевим бенефіціарним власником якого є громадянин України, за вимогами Закону № 1644-VII не належить до кола суб`єктів застосування цього Закону. До нього не можна застосувати санкції.

Вважає, що суд внаслідок ухилення від здійснення своїх функцій щодо повного, законного, своєчасного та об`єктивного розгляду справи в оскаржуваному рішенні взагалі не відобразив та не обґрунтував встановлені обставини з посиланням на докази, на підставі яких надані позивачем докази не просто не відхилені з вказівкою на мотиви їх відхилення, а взагалі не проаналізовані (переважна більшість із них навіть не зазначені в мотивувальній частині). Суд не мотивував відхилення кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, що демонструє наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення як незаконного та необґрунтованого.

Суд не застосовував однаковий підхід до всіх учасників процесу, не зважив на те, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження існування фактичних підстав для застосування санкцій до позивача, не оцінив усі долучені СБУ докази в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, на відповідність критеріям, передбаченим статтями 72-77 та 90 КАС України, а презюмував у мотивувальній частині рішення, що всі долучені СБУ докази мають беззаперечну доказову силу для суду, і, як наслідок, виніс незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню.

Скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції, коли ухвалював оскаржене судове рішення, порушив принцип гласності судового процесу (стаття 10 КАС України) у взаємозв`язку з принципом доступу до правосуддя, передбаченого статтями 5 та 6 КАС України, оскільки на час ухвалення рішення у цій справі у справі були матеріали, які містять службову інформацію.

Вважає, що неврегульованість питання опрацювання і поводження учасниками процесу-не розробниками вказаної інформації зі службовою інформацією, яка міститься в матеріалах справи, ознайомлення з цією інформацією під зобов`язання з забороною відтворення її шляхом виписок чи фотокопіювання призводить до значного обмеження прав позивача на відтворення своєї позиції в апеляційній скарзі і сприяє зловживанню суб`єктами владних повноважень щодо надання доказів з присвоєнням їм грифа «Для службового користування» (навіть якщо за своїм змістом жодної закритої інформації вказані докази не містять) з метою обмеження прав інших учасників процесу в питанні оскарження рішень, в яких фігурують матеріали, які містять службову інформацію.

Окремо звертає увагу на те, що позивач має обґрунтований сумнів щодо можливості здійснення представництва інтересів Президента України працівниками його офісу на засадах самопредставництва, оскільки це суперечить визначеним Конституцією України повноваженням глави держави та нормам КАС України.

Зазначає, що треті особи перешкоджали позивачу та його представнику у доступі до правосуддя, а також не виконували обов`язку щодо надання суду доказів у визначені процесуальні строки, а Верховний Суд не вжив щодо цього жодних процесуальних заходів, знищили ці документи під час розгляду справи, що свідчить про перешкоджання ними перевірці законності їх дій та про перешкоджання позивачу в ефективному судовому захисті. До того ж докази, що були долучені з пропуском строку на їх подання, мають суперечливий зміст, не були перевірені судом на предмет їх достовірності, що є порушенням вимог повного, об`єктивного та всебічного судового розгляду і принципу правової визначеності.

Доводить, що правильність доводів його апеляційної скарги підтверджується окремими думками у цій справі і взагалі незгода трьох членів колегії суддів з оскаржуваним рішенням викриває його незаконність.

Апеляційна скарга містить й інші доводи, які є суголосними з доводами позовної заяви.

8. Представники відповідача та третьої особи - СБУ, окремо один від одного, подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції з наведених у них підстав.

Загалом доводи відзиву зводяться до того, що оспорюваний Указ виданий на підставі та у межах повноважень і у спосіб, визначені Конституцією України та відповідними законами, а суд першої інстанції дослідив усі докази у справі з дотриманням норм матеріального та процесуально права і за наслідками розгляду ухвалив законне рішення.

9. Велика Палата ухвалою від 10 липня 2024 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 23 серпня 2024 року призначила розгляд справи на 22 жовтня 2024 року о 10 годині.

У розгляді справи оголошувались перерви, остання із яких оголошена до 10 години 45 хвилин 22 квітня 2025 року.

10. Обставини справи коротко можна навести так.

РНБО рішенням від 19 березня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» вирішила підтримати внесені СБУ пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

Цим рішенням були застосовані персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до юридичних осіб згідно з додатком.

Рішення РНБО від 19 березня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введене в дію Указом № 123/2021.

Відповідно до пункта 15 додатку до рішення РНБО України від 19 березня 2021 року до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» (код за ) застосовано безстроково такі обмежувальні заходи (відповідно до Закону № 1644-VII): 1) блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; 2) обмеження торговельних операцій; 3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України; 4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 8) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб - резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом; 9) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України; 10) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом; 11) заборона видачі дозволів, ліцензій Національного банку України на здійснення інвестицій в іноземну державу, розміщення валютних цінностей на рахунках і вкладах на території іноземної держави; 12) припинення видачі дозволів, ліцензій на ввезення в Україну з іноземної держави чи вивезення з України валютних цінностей та обмеження видачі готівки за платіжними картками, емітованими резидентами іноземної держави; 13) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; 14) запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; 15) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; 16) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 17) інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.

Учасниками ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» є дві юридичні особи:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Авант трейд лімітед», яке є резидентом України та власником частки в розмірі 40 %. У свою чергу, учасниками цього товариства виступають дві фізичні особи - громадяни України і кінцевим бенефіціаром також є фізична особа-громадянин України;

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛДК Інвест», яке також є резидентом України та власником частки в статутному капіталі позивача в розмірі 60 %. Єдиним учасником ТОВ «ЛДК Інвест» є ТОВ «Авант трейд лімітед», бенефіціаром - фізична особа-громадянин України ОСОБА_1 .

СБУ ініціювала перед РНБО питання про застосування до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» обмежувальних санкцій відповідно до вимог Закону № 1644-VII, у зв`язку з встановленими фактами протиправної діяльності на шкоду інтересам держави.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Указ Президента України набрав чинності 26 березня 2021 року з дня опублікування в офіційному виданні - «Офіційний вісник Президента України», № 8.

Державна служба геології та надр України 26 березня 2021 року видала наказ № 228, яким анульовано спеціальний дозвіл ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» на користування надрами № 4851 від 22 серпня 2017 року (пункт 15 додатку до наказу). Наказ видала з посиланням на Закон № 1644-VІІ та рішення РНБО від 19 березня 2021 року, введеного в дію Указом Президента від 25 березня 2021 № 123/2021.

Позивач, вважаючи, що Указ № 123/2021 Президент України видав з порушенням закону та є таким, що порушує його права, звернувся до суду із цим позовом.

11. На закритому судовому засіданні Велика Палата заслухала пояснення сторін, кожен з яких підтримав свою позицію, відображену в їхніх письмових заявах по суті, які вони надавали суду першої і апеляційної інстанцій, перевірила зібрані й досліджені судом першої інстанції фактичні обставини справи, ще раз в рамках апеляційного провадження з`ясувала, чи є і які саме фактичні підстави для видання оскарженого акта глави держави, а також дослідила викладені в апеляційній скарзі доводи щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, уяснила аргументи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, і вважає за необхідне зазначити про таке.

12. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Позаяк Президент України є органом державної влади [в одній особі], то це означає, що глава держави зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені не тільки Конституцією, але й законами України.

За змістом частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

На підставі пунктів 1, 18 частини першої статті 106 Конституції України Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави, а також очолює РНБО.

Правила статті 107 Конституції України визначають, що РНБО є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. РНБО координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою РНБО є Президент України. Рішення РНБО вводяться в дію указами Президента України. Компетенція та функції РНБО визначаються законом.

Частиною четвертою статті 22 КАС України встановлено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.

Особливості провадження в цій категорії справ визначені статтею 266 КАС України, частиною п`ятою якої встановлено, що судом апеляційної інстанції в цій категорії справ є Велика Палата Верховного Суду.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати акт Президента України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині.

13. Засади організації та діяльності РНБО, її склад, структуру, компетенцію і функції визначає Закон України від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР «Про Раду національної безпеки і оборони України» (далі - Закон № 183/98-ВР).

За правилами частин першої, третьої та четвертої статті 10 Закону № 183/98-ВР рішення РНБО приймаються не менш як двома третинами голосів її членів. Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України. Рішення РНБО, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Відповідно до статті 1 Закону № 1644-VII з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції). Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність. Застосування санкцій не виключає застосування інших заходів захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, її економічної самостійності, прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

Пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 3 Закону № 1644-VII визначено, що підставами для застосування санкцій є дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

Підставою для застосування санкцій також є вчинення іноземною державою, іноземною юридичною особою, юридичною особою, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземцем, особою без громадянства, а також суб`єктами, які здійснюють терористичну діяльність, дій, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої.

Відповідно до статті 4 Закону № 1644-VII видами санкцій згідно із цим Законом, зокрема, є: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; обмеження торговельних операцій; обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України; запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України; повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом; заборона видачі дозволів, ліцензій Національного банку України на здійснення інвестицій в іноземну державу, розміщення валютних цінностей на рахунках і вкладах на території іноземної держави; припинення видачі дозволів, ліцензій на ввезення в Україну з іноземної держави чи вивезення з України валютних цінностей та обмеження видачі готівки за платіжними картками, емітованими резидентами іноземної держави; заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 Закону № 1644-VII пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд РНБО Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, СБУ.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25частини першої статті 4 цього Закону, приймається РНБО та вводиться в дію указом ПрезидентаУкраїни. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Рішення щодо застосування санкцій повинне містити строк їх застосування, крім випадків застосування санкцій, що призводять до припинення прав, та інших санкцій, які за змістом не можуть застосовуватися тимчасово (частина п`ята статті 5 Закону № 1644-VII).

Частина сьома статті 5 Закону № 1644-VII передбачає, що рішення про скасування санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування.

Отже, Закон № 1644-VII є регулятивним нормативним актом, який встановлює (запроваджує) ряд обмежень демократичних прав і свобод певних суб`єктів у випадку загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також задля протидії терористичній діяльності.

Цей Закон, як можна зрозуміти зі змісту наведених вище його приписів, дозволяє обмежувати певні права та свободи (право власності, право на підприємницьку діяльність тощо), не змінюючи при цьому провідних (ключових) цінностей, що становлять основу Конституції України.

Позаяк главою держави і гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, а використання санкцій в особливий спосіб перебуває на межі втручання в права особи, гарантовані Конституцією України, Закон № 1644-VII передбачає, що рішення щодо застосування певного виду санкцій приймається РНБО та вводиться в дію указом Президента України, на якого власне й покладається відповідальність гарантувати як національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, так і принципи правової держави, права і свободи людини і громадянина.

У цьому сенсі Законом № 1644-VII досить чітко і передбачувано визначено підстави, умови, мету застосування санкцій.

14. З матеріалів справи видно, що 25 березня 2021 року відповідач видав Указ № 123/2021, яким увів у дію рішення РНБО від 19 березня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яка підтримала пропозицію СБУ про застосування до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» санкцій відповідно до вимог Закону № 1644-VII.

Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, санкції до позивача застосовано з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII.

15. Велика Палата відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що нема підстав для застосування санкцій стосовно ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» з таких міркувань.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII нормативними та фактичними підставами для застосування санкцій є дії особи, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

При цьому текстуальний виклад пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII та його граматичне й логічне тлумачення дає підстави виснувати, що дію цього припису закону не обмежено за колом осіб, на що вказує вжите законодавцем у ньому формулювання «інших суб`єктів», а вирішальне значення для застосування санкцій має саме певна діяльність суб`єктів. Інакше кажучи, основним критерієм визначення суб`єкта, до якого можуть бути застосовані санкції, є його діяльність, указана в пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII.

Аналогічний правовий висновок Велика Палата вже викладала в постановах від 6 липня 2023 року у справі № 9901/635/18 (спір у якій стосувався, з-поміж іншого, питання можливості застосування до громадянина України санкцій відповідно до Закону № 1644-VII), від 17 грудня 2024 року у справах № 9901/203/21, № 9901/206/21 (спір у яких стосувався, зокрема, питання можливості застосування санкцій до юридичних осіб, що створені та зареєстровані за законодавством України).

Отже, для вирішення питання про можливість застосування санкції до певного суб`єкта в контексті пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII слід з`ясувати, чи створюють його дії реальні та/або потенційні загрози правам та інтересам людини і громадянина, суспільства та держави. До того ж такі права та інтереси слід розглядати в широкому значенні як динамічні поняття, не охоплені конкретним нормативно-правовим визначенням.

У цьому аспекті необхідно зважати, що Закон № 1644-VII, як про це вже наголошувала Велика Палата в постанові від 27 серпня 2024 року у справі № 800/162/16, передбачає механізм реагування на наявні та потенційні загрози національній безпеці, який істотно відрізняється від механізму захисту охоронюваних законом прав та інтересів від кримінально-протиправних посягань та, відповідно, кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень.

У постановах від 13 січня 2021 року у справі № 9901/405/19 та від 6 липня 2023 року у справі № 9901/635/18 Велика Палата звертала увагу на те, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII, безумовно, є оцінювальним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції. При введенні в дію рішення РНБО про такі санкції Президент України як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат і якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення такої санкції.

Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента України повторно оцінити наявність та достатність підстав для введення таких санкцій у межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але з іншого - може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій.

16. Під час судового розгляду цієї справи суд першої інстанції запропонував СБУ подати письмові пояснення щодо позову або відзиву, а також витребував від СБУ належним чином засвідчені копії документів, що містять пропозиції СБУ про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ», що були внесені до РНБО, а також належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують фактичні дані та обставини, які стали підставою для внесення пропозицій та прийняття рішення про застосування обмежувальних заходів (санкцій).

Ухвалою від 28 травня 2021 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відкрив провадження у справі № 9901/190/21 і запропонував третім особам подати письмові пояснення щодо позову або відзиву у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії зазначеної ухвали або триденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву відповідно.

Частин третя - п`ята статті 79 КАС України встановлюють, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

На вимогу суду СБУ надала запитувані документи, які містили інформацію, що становить державну таємницю, а також інформацію з обмеженим доступом з грифом «Для службового користування».

25 лютого 2022 року у зв`язку з виникненням реальної загрози захоплення матеріальних носіїв секретної інформації (далі - МНСІ) та відсутністю можливості їх вивезення в безпечне місце, МНСІ, які були на зберіганні у відділі режимно-секретної роботи Верховного Суду (зокрема, матеріали судових справ та додаткові матеріали до них), були знищені відповідно до вимог Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 939, про що у відділі режимно-секретної роботи Верховного Суду є відповідні підтверджуючі документи (акт про знищення секретних документів від 14 квітня 2022 року № 57/ВС-35ДСК).

Після цього СБУ надала суду докази, які підтверджують наявність підстав для застосування санкцій до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ» та містять інформацію з обмеженим доступом з грифом «Для службового користування». Документів, які містять інформацію, що становить державну таємницю, після їх знищення повторно суду не надавалися.

17. У контексті обставин цієї справи не можна ігнорувати того, що внаслідок агресивної війни російської федерації проти України й виникнення у зв`язку із цим реальної загрози захоплення МНСІ та відсутності можливості їх вивезення у безпечне місце МНСІ, які зберігалися у відділі режимно-секретної роботи Верховного Суду (у тому числі матеріали судових справ та додаткові матеріали до них), були знищені.

Саме ці виняткові обставини зумовили необхідність додаткового, поза межами встановленого КАС України процесуального строку, надання СБУ витребуваних судом першої інстанції доказів наявності підстави для внесення СБУ пропозиції РНБО прийняти рішення про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ТОВ «ГЕО ФОРС ОЙЛ».

З оскарженого судового рішення і обсягу встановлених у справі фактичних обставин видно, що існували підстави вважати, що відповідальність за повноту й достовірність відомостей, викладених у пропозиціях СБУ, несе їх ініціатор, а також інші уповноважені органи, які подали ініціатору інформацію.

У цьому аспекті варто зазначити, що за змістом статей 1, 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) на СБУ як на державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, покладається в межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань СБУ також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Згідно з пунктами 1, 4, 5, 8 статті 24 Закону № 2229-XII відповідно до своїх основних завдань СБУ зобов`язана: здійснювати інформаційно-аналітичну роботу в інтересах ефективного проведення органами державної влади та управління України внутрішньої і зовнішньої діяльності, вирішення проблем оборони, соціально-економічного будівництва, науково-технічного прогресу, екології та інших питань, пов`язаних з національною безпекою України; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань; здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки.

За такого правового регулювання СБУ, виконуючи покладені на неї завдання щодо попередження, виявлення, припинення та розкриття протиправних дій, що безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, наділена необхідним обсягом повноважень, зокрема в ході контррозвідувальної діяльності, які дозволяють їй виявити факт існування реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII.

Проаналізувавши матеріали справи, зміст яких описано вище в цій постанові, Велика Палата не встановила підстав для обґрунтованого сумніву стосовно достовірності встановлених СБУ обставин.

Отже, у матеріалах цієї справи є докази, які з достатнім ступенем переконливості здатні підтримати умовивід щодо існування обставин, які є належними підставами для внесення СБУ пропозиції до РНБО щодо застосування спеціальних санкцій до позивача.

18. Велика Палата зауважує, що право особи на участь у винесенні щодо неї управлінських рішень не є абсолютним. Багато процедур адміністративного характеру не передбачають безпосередньої участі адресата відповідного рішення. У таких процедурах сумніви особи у правомірності рішень і дій щодо неї суб`єкта владних повноважень може усунути суд під час здійснення відповідного судового контролю. Позивач у цій справі мав можливість спростувати наявність підстав для застосування до нього санкцій. Представник позивача від імені останнього надав суду ті пояснення, які вважав за потрібне, однак не спростував підтверджені фактичні підстави для застосування санкцій до позивача. Тому необґрунтованим є твердження представника позивача про порушення його права на участь у прийнятті рішення РНБО та Указу № 123/2021.

Таким чином, твердження скаржника про те, що рішення РНБО та Указ № 123/2021 в оскаржуваній частині не ґрунтуються на підставах, передбачених статтею 3 Закону № 1644-VII, не відповідає встановленим обставинам справи.

Мета застосування санкцій у цьому випадку обумовлена реалізацією суверенного права держави на захист національних інтересів, національної безпеки, прав власності, сталого економічного розвитку України.

За таких підстав та предмета позову судовий контроль полягає в оцінці дотримання державою в конкретній ситуації гарантій правомірного втручання, зокрема, у право на мирне володіння майном особою, до якої застосовані відповідні санкції.

19. Велика Палата погоджується з мотивами суду першої інстанції щодо відхилення аргументів сторони позивача про недотримання принципу пропорційності під час уведення в дію Указом № 123/2021 санкцій до позивача.

У цьому контексті Велика Палата зауважує, що санкції як економічні обмежувальні заходи є лише тимчасовими обмеженнями, які стосуються здебільшого втручання у право власності особи та мають превентивний характер.

20. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми. Перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, висловлена в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, параграфи 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало воно легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Іншими словами, заходи втручання у право на мирне володіння майном мають відповідати таким умовам:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для цього.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Використання власності не може завдавати шкоди, зокрема, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41 Конституції України).

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 9901/294/19 Велика Палата вже звертала увагу на те, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції допускає реалізацію державою права вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, що відповідає також частині сьомій статті 41 Конституції України.

Тимчасове обмеження права позивача користуватися та розпоряджатися належним йому майном, запобігання виведенню капіталів за межі України, зупинення торговельних та фінансових операцій безумовно є втручанням держави у його право на мирне володіння майном.

Водночас таке втручання у право позивача на мирне володіння майном ґрунтується на вимогах чинного законодавства, зокрема Закону № 1644-VII, та має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи, діяльність якої може нести загрозу національним інтересам України. Зазначена мета відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Велика Палата вважає згадане втручання у право позивача на мирне володіння майном пропорційним легітимній меті й таким, що не становитиме надмірного тягаря для позивача. Втручання у право останнього на мирне володіння майном не позбавляє його права власності на таке майно, а лише на певний час обмежує можливість реалізації цього права в Україні. За встановлених обставин несприятливі для позивача наслідки запроваджених до нього санкцій дозволяють досягнути цілі, на які спрямовані рішення РНБО та Указ № 123/2021.

Таким чином, Президент України, РНБО і СБУ, в аспекті потреби невідкладного та ефективного реагування на наявні та потенційні загрози, використали свої повноваження з належною метою, а саме: захисту національних інтересів, національної безпеки, прав власності, сталого економічного розвитку України.

21. Велика Палата критично оцінює викладенні в апеляційній скарзі доводи щодо доцільності та можливості застосування певних видів санкцій до позивача, оскільки скаржник не зазначає не лише про те, яке право позивача порушують такі санкції, а й про те, чи вони фактично реалізувалися.

Застосування до позивача санкцій має превентивний (стримувальний) характер. Інакше кажучи, застосування до позивача санкцій покликане не дозволити йому зашкодити національним інтересам. Заборона позивачу вчиняти певні дії, зокрема заводити іноземні невійськові судна та військові кораблі до територіального моря України, її внутрішніх вод і портів, не дозволить йому зашкодити національним інтересам.

Узагальнюючи, Велика Палата вважає, що Президент України, коли видав Указ № 123/2021 в оскарженій частині, діяв у межах своїх конституційних повноважень, у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Велика Палата погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у цій справі нема правних підстав для задоволення позовних вимог.

22. Реагуючи на доводи апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції процесуальних порушень у частині залучення до участі у справі працівників Офісу Президента України як представників Президента України в порядку самопредставництва, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що доводи скаржниці товариства в цій частині стосуються питання законності Указу Президента України від 30 квітня 2020 року № 162/2020 «Про забезпечення самопредставництва Президента України та створених ним допоміжних органів і служб у судах України» та покладення цим Указом конкретно визначених обов`язків на працівників Головного управління представництва інтересів Президента України в судах Директорату з питань правової політики Офісу Президента України, тобто акта та дій, які не є предметом спору в цій справі, а тому такі доводи не можуть ураховуватися судом апеляційної інстанції під час перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

23. Відтак Велика Палата може констатувати, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, не підтвердилися під час апеляційного перегляду справи.

24. Велика Палата погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно з яким втручання у право мирного володіння майном позивача не позбавляє його права власності, а лише обмежує можливість реалізації цього права, таке втручання є пропорційним легітимній меті та не становить надмірного тягаря для позивача.

Позивач також доводив, що введенням санкцій відповідач протиправно заблокував його діяльність, однак з огляду на ті обставини, що саме здійснювана позивачем діяльність стала підставою для застосування санкцій, суд, який розв`язав спір по суті, доречно вирішив, що такий наслідок є законним, а не протиправним.

25. Викладені в апеляційній скарзі міркування представниці позивача про те, що під час розгляду цієї справи суд першої інстанції як орган повної юрисдикції не скористався своїми повноваженнями та провів формальний розгляд справи без встановлення фактуальної основи достовірності порушень позивача, які стали підставою для застосування санкцій, є слушними, але тільки для того, щоб визнати, що суд першої інстанції в судовому рішенні справді фактично сфокусував увагу лише на перевірці законності дій та акта Президента України про введення в дію рішення РНБО про застосування санкцій безвідносно до існування підстав для застосування таких обмежень до позивача. Правдою є й те, що в рішенні суд першої інстанції не наводить фактів, обґрунтованих належними доказами, які б доводили підставовість вжиття санкцій щодо позивача.

Водночас з пояснень і представниці позивача, і представників відповідача та третьої особи, з обсягу та змісту матеріалів справи № 9901/190/21, видно, що такі підстави насправді є, зокрема матеріали, які містять інформацію з обмеженим доступом з грифом «Для службового користування», вони досліджувалися судом першої інстанції у спеціально обладнаній залі судових засідань з використанням технічних засобів, які у встановленому порядку атестовані для можливості роботи зі службовою інформацією, за змістом та юридичною природою вони є такими, як відображені в цій постанові, а до того з дотриманням встановлених законодавством порядку та способу досліджувалися (перевірялися ще раз) під час апеляційного перегляду судового рішення.

З наведеного можна виснувати, що слушність частини зазначених в апеляційній скарзі доводів про те, що судове рішення не має судового розсуду щодо фактичних підстав застосування санкційних обмежень, може бути підставою для часткового задоволення апеляційної скарги і зміни мотивувальної частини цього рішення таким чином, щоб викласти її в редакції цієї постанови, але не може бути підставою для скасування судового рішення цілком й ухвалення протилежного, пропонованого в апеляційній скарзі рішення про задоволення позову. Для цього у цій справі нема таких передумов.

26. Велика Палата констатує, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. Посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, не підтвердилися під час апеляційного перегляду справи.

Позаяк главою держави і гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, прав та свобод людини і громадянина є Президент України, беручи до уваги, що використання санкцій в особливий спосіб перебуває на межі втручання в права особи, гарантовані Конституцією України, Закон № 1644-VII передбачає, що рішення щодо застосування певного виду санкцій ухвалюється РНБО та вводиться в дію указом Президента України, на якого, власне, й покладається відповідальність гарантувати як національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, так і принципи правової держави, права та свободи людини і громадянина. У цьому сенсі Закон № 1644-VII досить чітко і передбачувано визначав підстави, умови, мету застосування санкцій.

27 Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не дотримався зазначених вище вимог процесуального закону, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2024 року підлягає зміні, за якою мотивувальна частина цього рішення має бути викладена з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові.

28. Інші доводи та міркування апелянта, в яких наводиться власний аналіз, бачення та критика підстав накладення санкцій на товариство, не спростовують факту існування події здійснюваної позивачем діяльності, яка зумовила застосування до нього санкцій.

29. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позаяк Велика Палата Верховного Суду не ухвалює нове рішення і не змінює ухвалене настільки, що відбулися зміни, які вплинули на розподіл судових витрат, розподіл судових витрат не здійснюється.

Абзаци 7, 8, 9 пункту 10 мотивувальної частини цієї постанови містять службову інформацію.

Керуючись статтями 139, 243, 266, 310, 315, 317, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕО ФОРС ОЙЛ» задовольнити частково.

Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2024 року змінити. Викласти мотивувальну частину цього рішення в редакції мотивів, наведених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Ю. Уркевич

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. О. Погрібний

Ю. Л. Власов О. В. Ступак

О. А. Губська О. С. Ткачук

Ж. М. Єленіна Є. А. Усенко

Л. Ю. Кишакевич Н. В. Шевцова

О. В. Кривенда