Справа № 240/177/24
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Житомир справа № 240/177/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за 920 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19.06.2021 по 25.12.2023 включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте його було звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 18.06.2021 року. Як вказує позивач, відповідач протиправно не виплатив належне позивачу грошове забезпечення, в зв`язку з чим останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права до суду.

Як стверджує позивач, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 року у справі №240/19303/21 відповідач сплатив належне позивачу грошове забезпечення 26.12.2023 року в сумі 220 082,26 грн. Тому позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку при звільненні, а саме з 19.06.2021 по 25.12.2023 року включно.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду з постановленням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні.

Вказує, що здійснений ним розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми останній на момент звільнення не оспорював, а звернувся до суду щодо невиплати йому грошового забезпечення в належному розмірі лише в грудні 2023 року. Наведена обставина, на думку відповідача, свідчить про відсутність спору на момент нарахування та виплати належних при звільненні сум та, відповідно, підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України.

За клопотанням відповідача ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 року провадження у цій справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 440/6856/22.

Ухвалою від 03.03.2025 року суд поновив провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Відповідно до Витягу з наказу від 18 червня 2021 року № 63 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 , всіх видів забезпечення при ІНФОРМАЦІЯ_6 з 18.06.2021 року.

При звільненні позивачу не в повному розмірі виплачено грошове забезпечення.

У зв`язку з цим виник спір, вирішений на користь позивача шляхом прийняття 08.03.2023 року Житомирським окружним адміністративним судом рішення у справі № 240/19303/21, яким зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок виплачених за період з 29.01.2020 по 18.06.2021 посадового окладу, окладу за військове звання, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, грошової допомоги при звільненні.

Вказане рішення набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, на виконання цього рішення відповідач 26.12.2023 року сплатив позивачеві 220 082,26 грн.

Отже, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, що, в свою чергу, стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 1-1 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020р. у справі №813/356/16.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України (чинної на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України (чинної на момент виключення позивача зі списків особового складу) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.

Як наведено вище, на виконання рішення суду від 08.03.2023 року у справі № 240/19303/21 відповідач 26.12.2023 виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 220 082,26 грн.

Тож, спірним у цих правовідносинах є період з 19.06.2021 (наступний день після звільнення) до 25.12.2023 (день, що передує дню остаточного розрахунку).

Вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі можна умовно поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 Законом № 2352-ІХ і після цього.

Період 19.06.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) врегульований статтею 117 КЗпП України у редакції до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте період з 19.07.2022 по 25.12.2023 врегульований вже чинною на день прийняття рішення у цій справі, редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

З огляду на це, кількість днів затримки розрахунку з позивачем за період з 19.06.2021 по 18.07.2022 склала 395 календарних днів, а за період з 19.07.2022 по 25.12.2023, з урахуванням обмеження періоду стягнення шістьома місяцями, запровадженого статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ), така кількість становить 183 календарних дні.

При розрахунку середнього заробітку, суд зазначає про необхідність врахування актуальної позиції Верховного Суду зі спірного питання.

Так, у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Верховний Суд, проаналізувавши попередні висновки судів касаційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Така позиція була обумовлена також тим, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягають застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У прохальній частині позову позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з нормативної формули приписів постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено "Порядок обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок № 100), у спосіб множення показника середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням позивача на кількість днів затримки розрахунку.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Вирішуючи позовні вимоги щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 19.06.2021 по 18.07.2022 (395 календарних днів, суд враховує таке.

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення позивача від 17.01.2024 № 9/136 розмір середньоденного заробітку складає 661,31грн.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.06.2021 по 18.07.2022 становить 261 217,45 грн.

При вирішенні питання щодо можливості зменшення середнього заробітку суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми грошового забезпечення, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зокрема, істотність частки грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 220 082,26 грн. / 261 217,45 грн. (сума виплати /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,84.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 19.06.2021 по 18.07.2022 та з врахуванням істотності частки становить 219 422,66 грн. (661,31 грн. х 395 календарних днів х 0,84).

Сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 до 25.12.2023, в межах шести місяців, становить 121 019,73 грн. (661,31 грн. х 183 календарних дні)

У підсумку, у цьому спорі загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати грошового забезпечення при звільненні склав 340 442,39 грн. (219 422,66 + 121 019,73).

Згідно зі статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведена правомірність відмови щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Доводи відповідача не спростовують висновків суду, викладених у цьому рішенні.

За змістом частини 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України з відповідача не стягується.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язати вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 340 442,39 грн. за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 19.06.2021 по 25.12.2023.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко

16.05.25