Справа № 640/32547/20
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ВСТАНОВИВ:
Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, мотивовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ґрунтується на невірно визначеній базі оподаткування об`єкта нежитлової нерухомості, який належить позивачу. Так. згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем застосовано ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 1,5%. Однак, позивач вказує на те, що згідно функціонального призначення об`єкта нерухомого майна (спортивна зала), яке йому належить та відповідно до рішення Київської міської ради від 18.10.2018 за №1910/5974, повинна застосовуватись ставка у розмірі 0,010% відповідно до коду класифікації 1265.9 "Зали спортивні інші". З цих підстав вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає до скасування.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2025, справа передана головуючому судді Матуляку Я.П.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 дану справу прийнято до розгляду, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та замінено відповідача у справі його правонаступником.
Згідно наявних в матеріалах справи відзивів на позовну заяву від 02.02.2021 та від 21.04.2025 відповідач проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення.
Позивач, згідно наявних в матеріалах справи відповідей на відзив від 12.02.2021 та від 14.05.2025, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
Відповідач своїм правом на подання заперечення не скористався.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, судом встановлено таке.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, приміщення громадського призначення вбудованого в житловий будинок група приміщень №403 за адресою АДРЕСА_1 , приміщення 403, загальною площею 1348 кв.м (а.с.70-76).
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивачем 19.10.2020 подано до ДПС України скарги, які згідно рішення від 09.12.2020 залишені без задоволення (а.с.21-23).
Вважаючи, що податкове повідомлення-рішення ґрунтується на невірно визначеній відповідачем базі оподаткування об`єкта нежитлової нерухомості, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), що набрав чинності з 01 січня 2015 року, запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.
Так, статтею 265 ПК України (у редакції Закону №71-VIII) встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України ).
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Слід зазначити, що рішенням Київської міської ради №242/5629 від 23 червня 2011 року "Про встановлення місцевих податків в зборів" затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві.
Відповідно до таблиці 1 зазначеного Положення на 2019 рік ставка податку щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення, для фізичних осіб становить 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.
За змістом додатку №1 вказаного Положення, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності) встановлюються відповідно до типів об`єктів: гаражі (ставка податку 0,01); музеї та бібліотеки (ставка податку 0,01); будівлі дошкільних начальних закладів (ставка податку 0,01); будівлі загальноосвітніх навчальних закладів (ставка податку 0,01); будівлі лікарень навчальних закладів (ставка податку 0,01); материнські та дитячі реабілітаційні центри, пологові будинки; центри функціональної реабілітації; зали (споруди) спортивні (ставка податку 0,01); пам`ятки історичні та такі, що охороняються державою, будівлі для культової та релігійної діяльності (крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви), будівлі (споруди) комунальні (ставка податку 0,01); інші (ставка податку 1).
Як зазначалось судом вище, при визначенні оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом застосовано ставку податку 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.
В той же час, з урахуванням заяви про зміну підстави позову, позивач зазначає, що згідно функціонального призначення об`єкта нерухомого майна, яке йому належить та, відповідно до рішення Київської міської ради від 18.10.2018 за №1910/5974, повинна застосовуватись ставка у розмірі 0,010% відповідно до коду класифікації 1265.9 "Зали спортивні інші".
Слід зазначити, що інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є, зокрема, Класифікатор № 507 як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. (Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (ДК 018-2000).
Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.
ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.
Даної правової позиції дотримується Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду в постанові від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16 (провадження К/9901/1438/17, номер в ЄДРСР: 71939089).
В Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином:
обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;
потім будівля класифікується за методом "зверху - вниз". Будівлю спочатку відносять до розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу. Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.
Головне призначення (тин) об`єкту нерухомого майна, визначене за функціональним призначенням нежитлових приміщень згідно експлікації технічного паспорту за Методикою Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (ДК 018-2000) .
Заперечуючи проти позову відповідач вказує на те, що доводи позивача щодо функціонального призначення нежитлового приміщення, що належить позивачу спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, де відсутні посилання на функціональне призначення такого приміщення, в тому числі й як басейну, зали спортивної іншої.
На думку суду, такі доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки, приписами підпункту 2 пункту 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, встановлено вичерпний перелік відомостей, які вносяться до Державного реєстру прав про об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, який відповідно не передбачає можливості внесення відомостей про класифікацію об`єктів нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507.
Слід зазначити, що 22.12.2020 позивачем подано до відповідача заяву про проведення звірки даних щодо розміру ставки податку та нарахованої суми податку (а.с.93-100).
На вказану заяву, відповідач листом від 25.01.2021 повідомив позивача про необхідність отримання висновку щодо класифікації приналежних йому об`єктів нерухомості, за наслідками розгляду якого буде проведено перерахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с.101-103).
Згідно отриманого позивачем експертного висновку АС7 №2020103 Державного підприємства "Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві", нежитлове приміщення №403 по вулиці Чавдар Єлизавети, 13 в місті Києві, площею 1 348,00 кв.м. за кодом об`єкту за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000 належить до коду "1265.9" (а.с.175-178).
Як наслідок, доводи позивача про те, що приміщення №403 за своїм функціональним призначенням є спортивною залою, а тому підлягає класифікації за кодом 1265.9 "Зали спортивні інші" згідно з ДК 018:2000 та, відповідно, для цілей оподаткування має оподатковуватись за ставкою 0,010%, яка встановлена рішенням Київської міської ради для цього типу об`єктів, є обґрунтованими.
Доводи відповідача про неналежність зазначеного висновку в якості доказу у даній справі, на думку суду є необґрунтованими, оскільки такий висновок складено державним підприємством "Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві", яке є розробником Класифікатора, наділене повноваженнями в установленому порядку надавати роз`яснення щодо його положень та на ведення Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а також надавати експертні висновки за зверненням власників відповідних об`єктів житлової та нежитлової нерухомості щодо вірності класифікації об`єктів нерухомості, які належать їм на праві власності.
Як наслідок, суд доходить висновку щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Таким чином, суд вказує на протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, що дає підстави суду для формування висновку про те, що таке рішення підлягає до скасування.
Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 132 КАС України).
Позивач вказує, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу становить 2500 гривень та зазначає про те, що остаточна вартість буде уточнюватись.
Згідно приписів частини 3 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
З урахуванням вказаного, та відсутності в матеріалах справи належних доказів щодо понесення позивачем витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання про їх відшкодування на користь позивача.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.