Справа № 420/1865/25
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2025-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1865/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 21.08.2024 року №131-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов, відповідь на відзив, обґрунтовані позивачем тим, що він є громадянином рф, проповідує іслам, має проукраїнську позицію, а тому у позивача існують обґрунтовані побоювання переслідувань у зв`язку із такою позицією та через релігійні переконання. Крім того, позивач зазначає, що є членом громадської організації «Башкорт», яка визнана екстремістською та території рф у 2020 році. Позивач зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не врахована інформація по країни походження, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відзив на позовну заяву обґрунтований відповідачем тим, що позивач звернувся за захистом через 5 років перебування в Україні, його проукраїнська позиція не підтверджується належними доказами, УСБУ України в Одеські області заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем врахована інформація по країні походження та правомірно і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є уродженцем м. Стерлітамак, громадянином російської федерації, документований паспортом громадянина рф, за національністю - башкир, за віросповіданням мусульманин, за сімейним станом одружений на громадянці рф на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з якою має спільну дитину сина ІНФОРМАЦІЯ_2 (дитина народилася в Україні, є громадянином України).

Дружина позивача також є шукачем захисту, звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з клопотанням про набуття міжнародного захисту, однак їй рішенням ДМС від 01.09.2023 року №143-23 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення оскаржене дружиною позивача в судовому порядку, однак рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2025 року у справі №420/27874/23 їй відмовлено у визнанні протиправним та скасування рішення ДМС від 01.09.2023 року №143-23.

Позивач має незакінчену вищу освіту (факультет башкирської філології), яку здобув у період 2013 - 2017 років, навчання не закінчив, зі слів, через бажання поглиблено вивчення релігії (Іслам). Позивач є військовозобов`язаним, строкову службу не проходив. На території рф у період 2014-2017 років працював поваром у закладах харчування. В Україні з 2017 року по теперішній час неофіційно працює на промисловому ринку « 7 кілометр» (Одеська область). Позивач не був офіційним членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території рф.

Наприкінці вересня 2017 рову позивач залізничним сполученням, транзитом через Республіку Білорусь, вибув з рф до України. Державний кордон України перетнув легально 27.09.2017 року на підставі паспортного документу громадянина рф.

Позивач протягом 2019-2020 років здійснював перетин державного кордону України на підставі паспортного документу громадянина рф (дати виїзду: 27.05.2019 року, 31.07.2020 року; дати в`їзду: 26.09.2017 року, 27.05.2019 року, 31.07.2020 року).

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2017-2022 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідок на тимчасове проживання (остання серії 800225735 строком дії: 11.08.2021 - 11.08.2022 року).

Позивач 26.09.2022 року звернувся до ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисну, в які зазначав про переслідування його через релігійні переконання в зв`язку із сповідуванням Ісламу на території рф.

За результатами розгляду цієї заяви Державна міграційна служба України прийняла рішення від 01.09.2023 року №144-23 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначене рішення заявник було оскаржене в судовому порядку, скасовано та судом зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву з врахуванням інформації по країні походження.

Судом в рішенні від 01.01.2024 року у справі 420/27873/23, яке набрало законної сили 12.03.2024 року, зазначено, що ДМС не враховане тривале з 2017 року перебування заявника на території України разом із членами родини; наявність у позивача проукраїнської позиції, що підтверджується матеріалами з особистої сторінки у соціальній мережі Facebook; не здійснено аналіз актуальної інформації по країні походження щодо кримінального переслідування осіб за публікації в мережі Інтернет, пов`язані з війною росії проти України.

На виконання рішення суду, 18.03.2024 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №02-24 про повторний розгляд заяви позивача про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 6.10 розділу VI «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

В рамках повторного розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальним органом ДМС проведено опитування позивача, яке оформлено протоколом від 23.05.2024 року, а також проаналізовано інформацію по країні походження.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області 27.06.2024 року складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що факти повідомлені заявником не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 1 та п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, територіальним органом ДМС прийнято до уваги, в тому числі, позицію СБУ щодо рекомендації ДМС відмовити позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі цього висновку, ДМС України 21.08.2024 року прийнято рішення №131-24 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодився з правомірністю цього рішення, а тому звернувся до суду з позовом про його скасування.

Відповідно до п. 1, 4, 10, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 5, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся за захистом в Україні 26.09.2022 року, однак приїхав в Україну ще наприкінці вересня 2017 року легально, неодноразово протягом 2019-2020 року перетинав державний кордон України, був документований посвідкою на тимчасове проживання та тільки після закінчення її терміну звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з метою легалізації свого прибування на території України.

В даному випадку позивачем значно порушений строк звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складає п`ять днів.

Верховний Суд в постанові від 23.06.2021 року у справі №420/5005/20 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, відповідачем проаналізовано ці обставини та обґрунтовано зроблені висновки про те, що, в даному випадку, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлено не потребою в міжнародному захисті, а пов`язане з бажанням легалізувати своє перебування на території України.

Крім того, позивач мав безперешкодний доступ до адміністративних послуг, що надаються країною походження позивача, оскільки він замість втраченого паспорту громадянина рф 28.11.2017 року отримав новий паспорт.

Також суд погоджується з твердженнями в висновку про те, що фактично позивач протягом тривалого періоду часу використовував посередницькі структури для легалізації свого перебування на території України посилаючись на волонтерську діяльність та тільки після того, як не зміг продовжити посвідку на тимчасове проживання, звернувся до міграційних органів із заявою про надання йому статусу біженця.

В протоколі співбесіди з позивачем зазначено, що на запитання про волонтерську діяльність позивач надав відповідь, що такою діяльністю не займався, але коли він приїхав в Україну почав шукати способи легалізації, познайомився з людиною, якій надав необхідні документи та йому зробили посвідку.

Щодо проукраїнської позиції позивача відповідачем проаналізовано такі обставини та встановлено, що той акант в соціальній мережі Facebook, який зазначений позивачем в інформаційному листі до заяви про надання йому статусу біженця заблокований, закритий та не містить жодної інформації проукраїнського характеру. Щодо зазначеного позивачем телеграм-каналу, на якому він висловлює проукраїнську позицію, його зміст відповідачем проаналізовано та його зміст не пов`язаних з проукраїнською позицією, в ньому викладаються репости в більшості з російських новин.

Таким чином, твердження позивача про активну проукраїнську позицію, що може стати підставою для його переслідування в рф, не підтверджуються будь-якими належними доказами у справі, а волонтерська діяльність в Україні спростована самим позивачем під час проведення з ним співбесід.

Крім того, за даними Служби безпеки України позивач проводить на території України агітаційну діяльність, спрямовану на популяризацію радикальних ісламських ідей та Служба безпеки України не рекомендує надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до положень Закону України «Про Службу безпеки України» саме до завдань Служби належить проведення заходів, зокрема, попередження можливих протиправних дій, які створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідачем здійснений аналіз інформації по країні походження позивача що стосується переслідування осіб за проукраїнську діяльність, однак такої діяльності позивача матеріалами справи не встановлено.

Стосовно позивача не встановлено обставин розповсюдження інформації про збройні сили рф та дискредитацію так званої російської армії, поширення правових чи аналітичних позицій з цього приводу в засобах масової інформації, позивач не є журналістом чи політиком, особою, яка відкрито критикує так звану «спецоперацію», а сам факт перебування позивача в Україні не спричиняє його переслідування, дискримінацію, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що інформація, яку надає позивач носить загальний характер та не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його або членів його сім`ї за політичними, релігійними чи іншими ознаками.

Щодо переслідування позивача за ознаками релігійних переконань, суд звертає увагу, що ці обставини встановлювалися під час попереднього розгляду заяви позивача та необхідність повторного розгляд заяви позивача за рішенням суду обумовлена саме не врахуванням відповідачем доводів стосовно проукраїнської позиції позивача.

При цьому, під час розгляду матеріалів стосовно позивача міграційними органами встановлено, що позивач не належить до жодних відокремлених, в тому числі, радикальних релігійних течій Ісламу, його віросповідання є традиційним та співпадає з переважною більшістю мусульман росії, він вільно дотримувався канонів Ісламу, відвідував мечеті та будь-якої дискримінації, утисків, побоювань або переслідувань не зазнавав.

Щодо тверджень позивача про членство в громадській організації «Башкорт», «Хізб ут-Тахрір», слід зазначити, що позивач не є членом цих організації, про що він зазначав в під час проведення з ним співбесід.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зазнавав переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так само, з аналізу матеріалів особової справи не вбачається загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (п. 13. ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»), оскільки позивач не зазнавав особистих погроз, переслідувань, утисків, дискримінації чи обмежень прав і свобод на території рф, зокрема не був і не є об`єктом кримінального переслідування, у випадку повернення до рф заявнику не загрожуватиме смертна кара або вирок про смертну кару, позивач чи його родичі не зазнавали тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, що підтверджується позивачем в співбесідах, позивач мав можливість реалізовувати основоположні права, свободи і обов`язки під час проживання в рф.

При розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені обставини, дослідив інформацію по країні походження та прийняв правомірне рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у суду відсутні підстави визнавати протиправним та скасовувати рішення відповідача від 21.08.2024 року №131-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язувати його прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами, адже згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 6, 14, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 21.08.2024 року №131-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА

.