Справа № 440/3372/25
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2025-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 рокум. ПолтаваСправа № 440/3372/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яка полягає у непроведенні виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 11 листопада 2023 року по 18 лютого 2025 року;

- зобов`язання Головного управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 11 листопада 2023 року по 18 лютого 2025 року з урахуванням норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, що регулюється редакцією статті 117 КЗпП України за шість місяців та постанови Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 в сумі 106096,08 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідачем при звільненні позивача зі служби в поліції з 30 вересня 2020 року не було повністю виплачено грошове забезпечення та виплату відповідного грошового забезпечення проведено на виконання рішень Полтавського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі №440/7121/22, від 17 березня 2023 року у справі №440/201/23, від 01 березня 2024 року у справі № 440/18795/23 та від 31 січня 2024 року у справі № 440/17483/23. З цих підстав позивач вважає, що, окрім вже отриманого на виконання рішення суду у справі № 440/17478/23 середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 01 жовтня 2020 року по 14 грудня 2023 року (в тому числі за шість місяців), він також має право на одержання середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 11 листопада 2023 року по 18 лютого 2025 року, але не більше ніж за 6 місяців.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, а також постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву зазначив, що Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області вже нараховано та виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у сумі 124069,31 грн. Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2025 року у справі № 440/17478/23, стягнуто з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 124069,31 грн. Отже, предмет спору по вказаній справі відсутній, оскільки позивач вже скористався своїм правом на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статей 12 та 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд установив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2025 року у справі № 440/17478/23 встановлено наступні обставини:

«Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 29.09.2020 № 427о/с "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління 30.09.2020 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України "Про Національну поліцію". Вислуга років станом на 30.09.2020 складає 14 років 01 місяць 25 днів, у пільговому обчисленні - 14 років 09 місяців 17 днів. Має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 14 років. Встановлено премію за вересень 2020 в розмірі 76,406%. При звільненні має право на отримання грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 29 календарних днів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 440/7121/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не включення при розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції індексації грошового забезпечення у розмірі 1069,94 грн. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням фактично сплачених сум) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 1069,94 грн.

Наведене судове рішення набрало законної сили 17.10.2023.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 440/7121/22 Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 6025,17 грн, яку виплачено з 14.12.2023, що підтверджується платіжною інструкцією № 3593 від 12.12.2023 з відміткою органу Казначейства про оплату 14.12.2023.

Крім того, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 у справі №440/201/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік та за 2018 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік та за 2018 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Наведене судове рішення набрало законної сили 17.08.2023.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 у справі № 440/201/23 Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області нараховано позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки у розмірі 14496,06 грн, яку виплачено 10.11.2023, що підтверджується платіжною інструкцією № 3271 від 08.11.2023 з відміткою органу Казначейства про оплату 10.11.2023.

Вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати грошового забезпечення при розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом».

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2024, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2025 року у справі № 440/17478/23, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 124069,31 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2025 року у справі № 440/17478/23 встановлено, що «задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення строку розрахунку при звільненні встановлений під час судового розгляду, повний фактичний розрахунок з позивачем здійснено лише 14.12.2023. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом застосовано диференційований підхід, спірний період стягнення середнього заробітку в цій справі умовно поділив на 2 частини: з 01.10.2020 (з наступного дня після звільнення) по 18.07.2022 (656 календарних днів) та з 19.07.2022 по 14.12.2023 (514 календарних днів). За період з 01.10.2020 по 18.07.2022 застосував принцип співмірності, а за період з 19.07.2022 по 14.12.2023 обмеження в 6 місяців визначене ст. 117 КЗпП (в редакції чинній станом на 19.07.2022)».

Таким чином, рішенням суду у справі № 440/17478/23 вирішено спір позивача з Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 01 жовтня 2020 року по 14 грудня 2023 року, в тому числі за період з 19 липня 2022 року по 14 грудня 2023 року, що обмежений шістьма місяцями.

Вважаючи, що він має право на подвійне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби відповідно до статті 117 КЗпП України, в тому числі за період, що обмежений шістьма місяцями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, які мають значення для вирішення цього спору, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Регулювання правовідносин, які виникають у зв`язку з проходженням служби в поліції, здійснюється відповідно до спеціального законодавства, зокрема Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частини першої статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (стаття 60 Закону України "Про Національну поліцію").

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Оскільки Законом України "Про Національну поліцію" не передбачений порядок та строки розрахунку при звільненні, застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України, якими встановлений такий порядок та строки.

Так, відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України /надалі - КЗпП України/ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, тобто виплатити працівнику всі суми, що йому належать при звільненні. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін, введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні наведених норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість застосування відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічні висновки щодо правозастосування у спірних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №400/3365/19.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, наведено: з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Водночас для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 КЗпП України, необхідно насамперед установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є дата звільнення позивача та дата розрахунку з ним.

Тож, враховуючи заявлений позивачем спірний період затримки розрахунку при звільненні, у межах цієї справи не належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання не підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

З огляду на те, що у цій справі спірний період затримки розрахунку при звільненні припадає на період з 19 липня 2022 року, то при вирішенні цього спору належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведені правові висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.

Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 29 вересня 2020 року № 427 о/с позивач звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 через хворобу з 30 вересня 2020 року.

З огляду на предмет спору у цій справі та окреслений позивачем у позові період затримки розрахунку при звільненні , у межах якого позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за шість місяців, суд враховує, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року у справі № 440/17478/23, яке набрало законної сили 24 січня 2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 124069,31 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням суду вирішено спір позивача з Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 01 жовтня 2020 року по 14 грудня 2023 року, в тому числі за період затримки з 19 липня 2022 року по 14 грудня 2023 року, який обмежений шістьма місяцями виплати середнього заробітку.

Таким чином, право позивача на стягнення середнього заробітку за шість місяців згідно чинної редакції статті 117 КЗпП України вже поновлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року у справі № 440/17478/23, яке набрало законної сили.

На переконання суду, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні та невчасній виплаті усіх належних позивачу сум неможливе подвійне стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату, та не відповідає праворегулюючому спрямуванню норми статті 117 КЗпП України щодо захисту працівника від зловживань роботодавця невчасним розрахунком при звільненні працівника й, водночас, презюмує добросовісність працівника, який заявляє вимоги щодо компенсації йому середнього заробітку за час затримки розрахунку. Компенсаційна спрямованість цієї норми є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

Таким чином, суд вважає, що повторне стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплати всіх належних при звільненні сум на підставі статті 117 КЗпП України за період, який починається з 19 липня 2022 року, призведе до застосування до відповідача подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення, що є неприпустимим згідно чинного законодавства.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за період більш як шість місяців (6 місяців у справі № 440/17478/23 + 6 місяців у справі, що наразі розглядається) чинним законом не передбачено.

У частині першій статті 77 КАС України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та враховуючи, що право позивача та отримання середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, реалізовано ним у межах судового спору у справі № 440/17478/23, суд доходить висновку, що довід позивача щодо ненарахування та невиплати йому, починаючи з 19 липня 2022 року, середнього заробітку за 6 місяців затримки розрахунку при звільненні не ґрунтується на нормах матеріального закону, а тому порушення прав позивача, про захист яких він просив у судовому порядку, не доведено у ході судового розгляду.

Натомість відповідачем доведено перед судом правомірність його дій у межах спірних правовідносин, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (ідентифікаційний код 40108630) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.І. Слободянюк