Справа № 320/22674/23
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Ключковича В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню виплати грошової компенсацій на транспортне обслуговування за друге півріччя 2021 р. та за 2022 р. не у відповідності до пункту 2 та пункту 5 Порядку № 228 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.20213 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній до 08.08.2020;

- зобов`язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити перерахунок грошової компенсації на транспортне обслуговування, у відповідності до пунктів 2 та 5 Порядку № 228 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.20213 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній до 08.08.2020, а саме, в розмірі 29 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, та провести відповідні донарахування і виплати за друге півріччя 2021 року та за 2022 рік, врахувавши раніше виплачені гроші за вказаний період у загальній сумі 839,57 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню виплати ОСОБА_1 грошової компенсацій на транспортне обслуговування за друге півріччя 2021 р. та за 2022 р. не у відповідності до пункту 2 та пункту 5 Порядку № 228 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.20213 № 536 "Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228", чинній до 08.08.2020. Зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошової компенсації на транспортне обслуговування, у відповідності до пунктів 2 та 5 Порядку №228 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.20213 № 536 "Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228", чинній до 08.08.2020, а саме, в розмірі 29 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, та провести відповідні донарахування і виплати за друге півріччя 2021 року та за 2022 рік, врахувавши раніше виплачені гроші за вказаний період.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що Порядок виплати і розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування визначається постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228, зокрема, розмір річної грошової компенсації на транспортне обслуговування визначено пунктом 2 Порядку. Апелянт вказує, що даний Порядок в редакції чинній до 08.08.2020 передбачав, що грошові компенсації на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць. Водночас, в редакції чинній з 08.08.2020 Порядок визначив, що розміри річних грошових компенсацій на транспортне обслуговування становлять 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, апелянт вказує, що з 08.08.2020 року Кабінетом Міністрів України встановлено інший розмір спірної грошової компенсації, а саме, річний розмір спірної виплати на рівні 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

02 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, особа яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, особа з інвалідністю ІІ групи, перебуває на обліку в Департаменті соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) для забезпечення автомобілем з правом користування члену сім`ї.

ОСОБА_1 звернувся до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат із заявою (скаргою) від 27 березня 2023 року про необхідність нарахування та виплати компенсації на транспортне обслуговування у належному розмірі, в якій просив здійснити донарахування грошової компенсації на транспортне обслуговування за період з 30 травня 2019 року по 01 липня 2021 року включно, а також здійснити донарахування компенсації цього виду за друге півріччя 2021 року та за 2022 рік в повному обсязі.

Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат листом від 06.04.2023 №051/044/Г-147-09 повідомив ОСОБА_1 , що в червні 2022 року йому нараховано 551,61 грн (263,63 за друге півріччя 2021 року та 287,97 грн за перше півріччя 2022 року), а у вересні 2022 року нараховано 287,97 грн за друге півріччя.

Не погоджуючись з вищевказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV (далі - Закон № 2961-ІV).

Статтею 28 Закону № 2961-ІV визначено, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту та на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю, на дітей з інвалідністю, які відповідно до законодавства мають право на забезпечення спеціальним автотранспортом.

Грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачується особам з інвалідністю, законним представникам недієздатних осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які перебувають на обліку для одержання автомобілів, а також які мають право на забезпечення автомобілями і за власним бажанням відмовилися від їх одержання і бажають отримувати грошову компенсацію чи які не одержали автомобілі у зв`язку з протипоказаннями для їх керування.

Після одержання особою з інвалідністю, законним представником недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю автомобіля виплата їй грошової компенсації на транспортне обслуговування припиняється і виплачується грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля.

Грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачується особам з інвалідністю, законним представникам недієздатних осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які забезпечені автомобілями безоплатно чи на пільгових умовах або які мають право на забезпечення автомобілем безоплатно чи на пільгових умовах, але не одержали його і користуються автомобілями, придбаними за власні кошти.

Грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля та на транспортне обслуговування призначають і виплачують місцева державна адміністрація.

Порядок виплати і розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог вищевказаної норми Закону Кабінет Міністрів України постановою від 14 лютого 2007 року № 228 затверджено Порядок виплати і розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування визначається (далі - Порядок №228).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат із заявою (скаргою) від 27.03.2023 щодо, зокрема, донарахування грошової компенсації на транспортне обслуговування за друге півріччя 2021 року та за 2022 рік в розмірі 29 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць (а.с. 19-20).

Разом з тим, листом від 06.04.2023 №051/044/Г-147-09 Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат повідомив позивача, що в червні 2022 року йому нараховано 551,61 грн (263,63 за друге півріччя 2021 року та 287,97 грн за перше півріччя 2022 року), а у вересні 2022 року нараховано 287,97 грн за друге півріччя (а.с. 21).

Апелянт зазначає, що Порядок №228, в редакції чинній з 08.08.2020, визначив, що розміри річних грошових компенсацій на транспортне обслуговування становлять 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, апелянт вказує, що з 08.08.2020 року Кабінетом Міністрів України встановлено інший розмір спірної грошової компенсації, а саме, річний розмір спірної виплати на рівні 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, на момент призначення позивачу вказаної грошової компенсації на транспортне обслуговування пункт 2 Порядку № 228 був викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», ним було установлено, що грошові компенсації, зокрема, на транспортне обслуговування виплачуються у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 683 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», яка набрала чинності з 08.08.2020, затверджено зміни, що вносяться до Порядку № 228, зокрема, пункт 2 якого викладено в такій редакції:

« 2. Установити, що для осіб з інвалідністю і законних представників дітей з інвалідністю, які мають автомобілі та мотоколяски, розміри річних грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів становлять відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на транспортне обслуговування - 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.».

З 01.07.2021 набрали чинності зміни до Порядку № 228, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2021 № 283 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», зокрема, його пункт 2 викладено у наступній редакції:

« 2 Установити, що для осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які мають автомобілі та мотоколяски, розміри річних грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та мотоколясок становлять відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на транспортне обслуговування - 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації можуть встановлювати розміри компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування вищі, ніж зазначені в цьому пункті, в разі наявності фінансових можливостей.».

Таким чином, розмір грошової компенсації на транспортне обслуговування визначено пунктом 2 Порядку № 228, а саме:

- у редакції в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній до 08.08.2020: грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю у розмірі 29% прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць;

- у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №683 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній з 08.08.2020: розміри річних грошових компенсацій на транспортне обслуговування становлять 29% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Тобто, з 08 серпня 2020 року Кабінетом Міністрів України встановлено інший механізм обрахунку розміру грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, який призвів до зменшення розміру грошової компенсації, зокрема на транспортне обслуговування.

Пунктом 5 Порядку № 228 визначено, що компенсації виплачуються рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року з дня їх призначення.

Колегія суддів, вирішуючи питання щодо застосування вищевказаних правових норм, враховує правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі №260/4268/21.

Так, у даній постанові Верховний Суд, з урахуванням ст. 20 Конвенції про права осіб з інвалідністю, п. 3 ст. 15 Європейської соціальної хартії 1996 року (переглянутої), рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини сформулював наступний висновок:

«…Отже, з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, суди у період чинності пункту 2, в редакції, яка передбачає, що розміри річних грошових компенсацій на транспортне обслуговування становлять 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у правовідносинах щодо виплати грошової компенсації на транспортне обслуговування, передбаченої статтею 28 Закону № 2961-IV, повинні застосовувати пункт 2 постанови № 228 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», згідно із якою грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць з урахуванням положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положень Конвенції про права осіб з інвалідністю та Європейської соціальної хартії (переглянутої).».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що виплата позивачу спірної компенсації за спірний період не відповідає положенням пункту 2 Постанови № 228 в редакції Постанови №536.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_2 перерахунок грошової компенсації на транспортне обслуговування, у відповідності до пунктів 2 та 5 Порядку №228 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.20213 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній до 08.08.2020, а саме, в розмірі 29 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, та провести відповідні донарахування і виплати за друге півріччя 2021 року та за 2022 рік, врахувавши раніше виплачені гроші за вказаний період.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Ключкович В.Ю.