Справа № 640/12046/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з травня 2017 року по вересень 2018 рік включно;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, виплатити нараховану, але не виплачену пенсію за періоди з травня 2017 року по вересень 2018 року включно у розмірі 27308,00 грн;

Позов мотивовано безпідставністю невиплати позивачу, який є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, пенсії з травня 2017 року по вересень 2018 року включно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2021 адміністративну справу № 640/12046/20 передано до Київського окружного адміністративного суду у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 29 КАС України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2017 по 30.11.2018.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.05.2017 по 30.11.2018.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено скаргу відповідача до розгляду в порядку письмового провадження на 14.05.2025.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 07.11.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою від 10.02.2020 про виплату заборгованості з виплати пенсії за період з 01.05.2017 по 30.11.2018.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 21.01.2019 № 16/О-01, позивача повідомлено, що нарахування пенсії за період з 01.05.2017 по 30.11.2018 буде виплачені на умовах окремого Порядку, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» зі змінами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788.

Вважаючи неправомірною невиплату відповідачем пенсії за період з 01.05.2017 по 30.11.2018, позивач звернулась з позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що неприйняття Урядом України нормативно-правового акту не може слугувати підставою для обмеження права позивача на отримання пенсії.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк заборгованість по пенсії за період з 01.05.2017 по 30.09.2018 обліковано в органі, що здійснює пенсійні виплати та буде виплачена відповідно до бюджетного розпису та після прийняття відповідного порядку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за змістом листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 21.01.2019 №16/О-01, суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати та буде виплачено на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. І).

Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у ч. І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних відносин), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості (пункт 1); у разі смерті пенсіонера (пункт 3); у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд (пункт 4); в інших випадках, передбачених законом (пункт 5).

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV, встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до норм ст. 5 Закону № 1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Колегія суддів зазначає, що право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу. З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання пенсії за період її невиплати, а саме з 01.05.2017 по 30.11.2018, оскільки виплату позивачу пенсії припинено не було за підстав, визначених Законом.

Як зазначено в листі Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 21.01.2019 №16/О-01, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788), суми пенсії внутрішньо переміщеним особам, які не виплачено за період дії до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, з огляду на що недоотримані суми пенсії будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Водночас, неприйняття Урядом України нормативно-правового акту, не може слугувати підставою для обмеження права позивача на отримання пенсії за минулий період.

Крім того, як слушно зауважив суд першої інстанції, підстави виплати пенсії за минулий час визначені саме ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Судом встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач не послався на конкретну норму Закону № 1058-IV, що передбачає припинення виплати пенсії у тому числі за минулий час. Однак, відповідач наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено на підставі Порядку виплати пенсій, не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та при надходженні відповідних коштів з Державного бюджету України до бюджету Пенсійного фонду України.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначена постанова не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, змін до Закону № 1058-VI з приводу виплати пенсіонерам заборгованості з пенсії Верховною Радою не вносилось.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Оскільки відповідачем припинено виплату призначеної та нарахованої позивачу пенсії за період з 01.05.2017 по 30.11.2018 без законних підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про те, що невиплата пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2017 по 30.11.2018 є протиправною, із зобов`язанням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.05.2017 по 30.11.2018.

Тривала не сплата особі належних їй пенсійних виплат, є втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.

Позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко