Справа № 463/1570/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 463/1570/24 пров. № А/857/27421/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 463/1570/24 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про скасування постанови, -

суддя у І інстанції Гулкевич І.З.,

час ухвалення рішення 25 вересня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення не зазначена, -

ВСТАНОВИВ :

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Личаківського районного суду м. Львова із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.01.2024 №2 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезення, якою накладено на акціонерне товариство «Українська залізниця» штраф у розмірі 142 316,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_1 25.01.2024 прийнято постанову № 2 про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, якою встановлено, що 14.01.2024 о 12 год. 30 хв. в пункті пропуску для залізничного сполучення Львів під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі №706 сполученням Перемишль-Львів-Київ у вагоні №4 виявлено особу без належних документів для в`їзду в Україну. Зокрема, громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 пред`явив на паспортний контроль ідентифікаційну картку громадянина Федеративної Республіки Німеччина серії НОМЕР_2 , видану 30.07.2019 та дійсну до 29.07.2025, яка не дає права на перетинання державного кордону України.

Позивач вважає вказану постанову незаконною та просить її скасувати. В позовній заяві зазначає, що протокол про правопорушення пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 25.01.2024 №2 складений на старшого стюарда ОСОБА_3 не відповідає вимогам статті 3 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та фактичним обставинам. Зазначає, що електропоїзд рейсом 3706 за маршрутом Перемишль-Львів-Київ прямував від станції Перемишль до станції Київ, а тому перевізник не міг призвести до спроби перевезення через державний кордон України пасажира без необхідних документів для в`їзду до держави прямування-Республіка Польща, оскільки електропоїзд прямував з території держави республіка Польща на територію держави Україна. Крім того зазначає, що Акціонерне товариство Українська залізниця не уповноважувало ОСОБА_3 підписувати протокол та бути присутнім як представник залізниці при розгляді справи про правопорушення і відповідно відсутні підстави вважати його представником залізниці, яка є перевізником.

Також вказує, що можливо припустити, що у особи GOTTNER CHRISTIAN MICHAEL під час перетинання державного кордону був наявний закордонний паспорт, що дає право на перетин державного кордону, а відтак правових підстав для складання протоколу про правопорушення пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень у працівників прикордонного загону не було. Просить позов задовольнити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 463/1570/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 463/1570/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що протокол від 15.01.2024 №440238 про правопорушення, пов?язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, який складений на старшого стюарда ОСОБА_3 , не відповідає вимогам статті 3 Закону про відповідальність перевізників та фактичним обставинам. В матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні відомості про притягнення громадянина Федеративної Республіки Німеччина, а саме ОСОБА_2 , до адміністративної відповідальності за статтею 204-1 КУпАП.

Зауважує, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягає Угода про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951, якій суперечать положення Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» в частині покладення на перевізника обов?язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в?їзду до держави прямування, транзиту та, відповідно, відповідальності за невиконання такого обов?язку.

Ретельний хронологічний аналіз законодавства про залізничний транспорт свідчить про те, що починаючи з 17.08.2012 у перевізника відсутній обов`язок щодо здійснення перевірки наявності у пасажира документів, необхідних для в`їзду до України. Отже, повноваження працівників АТ «Укрзалізниця» обмежуються перевіркою наявності у пасажира лише паспортного документа, що посвідчує його особу. Обов`язок перевіряти перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, у перевізника відсутній.

Працівники залізниці при перевірці проїзних документів та документів, що посвідчують особу діяли відповідно до «Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України», «Технології прикордонного та митного контролю у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення», Закону України «Про залізничний транспорт» та Угоди про міжнародне пасажирське сполучення, а оспорювана постанова не відповідає ст. 12 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.01.2024 о 11 год 40 хв в пункті пропуску для залізничного сполучення Львів прикордонним нарядом Перевірка документів від відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі №706 сполученням Перемишль-Львів-Київ (виконується перевізником Акціонерне товариство Українська залізниця) у вагоні №5, без належних документів для в`їзду в Україну виявлено одного громадянина Федеративної Республіки Німеччина, а саме : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пред`явив на паспортний контроль ідентифікаційну картку громадянина Федеративної Республіки Німеччина НОМЕР_2 , видану 30.07.2019 та дійсну до 29.07.2025, яка не дає права на перетинання державного кордону України.

15 січня 2024 року стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ст. 14 Закону України Про прикордонний контроль уповноваженим представником Державної прикордонної служби України прийнято рішення про відмову в пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю дійсного паспортного документа, який надає право на перетинання державного кордону України.

Цього ж дня, посадовою особою НОМЕР_3 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440238.

25.01.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_1 винесено постанову № 2 про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, якою на ПАТ Українська залізниця накладено штраф у розмірі 142316,00 грн. за вчинення правопорушення передбаченого частиною 1 статті 1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень.

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та ст.22-1 Закону України Про залізничний транспорт.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» № 661-IV від 03.04.2003 року на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України серед іншого покладено обов`язок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі, згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил; здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами чи територіальними підрозділами в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про залізничний транспорт» №273/96-ВР від 04.07.1996 року залізничний транспорт - виробничо-технологічний комплекс підприємств залізничного транспорту, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо; залізниця - відокремлений підрозділ акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування (далі - АТ «Укрзалізниця»), утворений відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», який здійснює перевезення пасажирів та вантажів у визначеному регіоні залізничної мережі.

Відповідно до ст. 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов`язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх перевізникові на його вимогу, а перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

За невиконання обов`язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10.01.2002 року (далі Закон №2920-ІІІ), цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Згідно із ст. 1 Закону №2920-ІІІ підприємства (їх об`єднання), установи, організації та фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без таких документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленому на 1 січня календарного року, за кожного такого пасажира, але не більше шестисот таких прожиткових мінімумів за одне перевезення, а за ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів - у розмірі п`ятдесяти таких прожиткових мінімумів за кожне перевезення.

Звернення пасажира, який є іноземцем або особою без громадянства, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про надання притулку в порядку, встановленому законом, не звільняє перевізника від відповідальності, передбаченої цим Законом за перевезення чи спробу перевезення такого пасажира через державний кордон України без необхідних документів.

Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Згідно з п. 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577, посадка в поїзд осіб здійснюється за такими документами, що посвідчують особу: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено перелік документів, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, а саме: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Таким чином, позивач, як перевізник, зобов`язаний був перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення (на станції Перемишль) перевірити у пасажира, наявність документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту.

Перелік документів, які необхідні для перетинання державного кордону для в`їзду в Україну передбачений Порядком забезпечення надання перевізникам, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, та органам охорони державного кордону інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 року №811 (далі - Порядок №811).

Відповідно до пункту 2 Порядку №811 документом, необхідним пасажирам (громадянам України, іноземцям та особам без громадянства) для в`їзду в Україну та до іноземних держав, якщо інше не передбачено законодавством або міжнародними договорами України, є виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН паспортний документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд до держави або виїзд з неї і визнаний Україною.

Пунктом 5 Порядку №811 визначено, що Адміністрація Держприкордонслужби забезпечує у межах своїх повноважень надає органам охорони державного кордону, Мінінфраструктури інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав.

Такими документами є: паспорт громадянина для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, проїзний документ дитини, посвідчення особи моряка, проїзний документ для іноземців, проїзний документ біженця, проїзний документ особи без громадянства.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подана громадянином Німеччини ОСОБА_2 ідентифікаційна картка серії НОМЕР_2 , видана 30.07.2019, не є паспортним документом та відповідно до ст. 9 Закону України Про прикордонний контроль, ст. 15 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, ст. 2 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України та п. 2 постанови КМУ від 27.01.1995 №57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України не дає право на в`їзд в Україну.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст.3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» посадовою особою відповідного органу охорони державного кордону України, яка виконує функції із здійснення прикордонного контролю, про вчинення правопорушення складається протокол. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка керує транспортним засобом, або представником перевізника, у присутності якого складено протокол про правопорушення, а за наявності свідків протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, або представника перевізника від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Особа, яка керує транспортним засобом, або представник перевізника має право надати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Статтею 12 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» передбачено, що посадова особа органу охорони державного кордону України, уповноважена накладати штрафи, приймає відповідне рішення протягом п`ятнадцяти днів після надходження протоколу про правопорушення та інших матеріалів справи. Рішення оформляється постановою відповідної особи.

Колегія суддів зазначає, що перевізником - АТ «Українська залізниця» не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» та ст.22-1 Закону України «Про залізничний транспорт».

Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що працівники АТ «Українська залізниця» дотримувались і діяли у відповідності до вимог пунктів 2.5 та 2.6 Технології прикордонного та митного контролю у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної митної служби України, Міністерства транспорту та зв`язку України 06.10.2009 року №745/926/1032, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2009 року за №1036/17052 (далі - Технологія), оскільки вказана Технологія застосовується безпосередньо під час здійснення прикордонного та митного контролю пасажирських поїздів міжнародного сполучення у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення і спрямована на удосконалення рівня взаємодії органів охорони державного кордону та митних органів, структурних підрозділів залізничного транспорту України, дотримання графіку руху пасажирських поїздів, скорочення часу проведення прикордонного та митного контролю осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Допущена в протоколі описка назви держави прямування не призвела до не врахування усіх обставин, що мали значення для прийняття спірної постанови, не спростовує самого факту вчинення правопорушення, тому не може слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови і рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювана постанова7 Прикордонного Карпатського загону від 25.01.2024 №2 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями та накладення на акціонерне товариство Українська залізниця штрафу у розмірі 142316,00 грн. є правомірною, а підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 463/1570/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк