Справа № 640/10583/21
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/10583/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач) 15.04.2021 звернуся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (надалі також відповідач), в якому позивач згідно уточнення від 12.02.2025, просить суд:

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щодо відмови у здійсненні компенсації за неотримане речове майно згідно Норми № 4 ОСОБА_1 у період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019, та виплати компенсацію за неотримане речове майно згідно Норми № 4;

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щодо відмови у перерахунку одноразової грошової допомогу в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний місяць служби та зобов`язати виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019;

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щодо виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язати здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

стягнути витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 гривень з ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування пред`явленого позову зазначено, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 18.03.2014 по 06.12.2019.

06.12.2019 відповідно до витягу з наказу № 147 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу та звільнено з військової служби.

02.12.2019 позивач звернувся на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 із рапортом про отримання грошової компенсації за недоотримане речове майно за час перебування на військовій службі з березня 2014 року, на що отримав відповідь від 07.02.2020 року за вих. № ВФЗ/54 про відмову в виплаті одноразової допомоги в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний місяць служби, яка виплачується військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію.

Після виключення із списків особливого складу ОСОБА_1 , 10.12.2029 позивачу видано атестат серія АА військовослужбовця № 63 книжка № 2827 про забезпечення речовим майном у період проходження військової служби згідно додатку № 59 та довідку № 27 від 05.12.2019 про вартість речового майна, що належить до видачі старшині ОСОБА_1 на суму 2715,14 грн.

Згідно відповіді № 116/10/2/3/475 від 10.08.2020 військовою частиною НОМЕР_1 на адресу КМДА Комунальної бюджетної установи «Київській міський центр допомоги учасникам антитерористичної операції» та ОСОБА_1 було повідомлено про виплату грошової компенсації за недоотримане речове майно під час служби та виплачена сума 2715 грн з держбюджету на картковий рахунок ОСОБА_1

19.03.2021 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 був направлений адвокатський запит № 07/21 про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 у період проходження ним військової служби за переліком Норми № 4 забезпечення повсякденною формою одягу військовослужбовців Збройних Сил України, однак відповідь отримано не було.

На думку позивача, ІНФОРМАЦІЯ_6 вчинив протиправні дії, які полягають у невиплаті ОСОБА_1 у період служби з 18.03.2014 року по 06.12.2019 компенсації за нетримане речове майно згідно Норми № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року № 232, перерахунку одноразової грошової допомогу в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний місяць служби та перерахунку індексації грошового забезпечення позивача у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, внаслідок чого звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач позов ОСОБА_1 не визнав, 31.05.2021 надав до Окружного адміністративного суду м.Києва відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

В 2016 році відбулося збільшення грошового забезпечення військовослужбовців, у зв?язку із чим, на виконання вимог телеграми Міністра оборони України від 31.12.2015 №248/3/9/1/1150 щодо збільшення грошового забезпечення військовослужбовців, Департаментом фінансів Міністерства оборони України були доведені до військових частин (установ, організацій) роз?яснення від 04.01.2016 № 248/3/9/1/2 згідно яких, у зв?язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (із змінами), згідно якого індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати до окремого роз`яснення.

На думку відповідача, в даному випадку відсутні підстави для визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_2 по невиплаті індексації грошового забезпечення протиправними, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_6 , діяв відповідно до Інструкції №260, виконував роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 № 248/3/9/1/2, в якому було зазначено про нарахування індексації грошового забезпечення.

Щодо одноразової допомоги, відповідач зазначив, що позивача уклав контракт із Міністерством оборони України, в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 10.03.2015 та у відповідності до п.3, строк Контракту спливає до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації.

Встановлено, що позивач звільнився відповідно до пп. п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Тобто, позивач вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом, не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку мобілізацію») рішення про демобілізацію, а саме: порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, встановлено, що на момент звільнення позивача рішення Президентом України не приймалось, а тому демобілізації, затвердженої Указом Президента не було.

Слід зазначити, що відповідно п.2 розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам далі - Порядок), затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №26, у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів та проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду, небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десяти календарних років і більше.

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.12.2019 №147 календарна вислуга років у Збройних Силах України становить 7 років 2 місяці 19 днів, тобто позивач не підпадає під сферу дії Порядку, адже вказується за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Щодо неотримання компенсації за невикористане речове майно, зауважив, що відповідно до п.2 «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.12.2019 №147 визначено виплатити позивачу грошову компенсацію у сумі 2715,14 грн за неотримане речове майно відповідно до п.3 Порядку.

Що стосується речового майна за переліком Норми 4 забезпечення повсякденною формою одягу, зазначив, що позивачу, за його бажанням, був виданий оригінал речового атестату для подачі у військову частину НОМЕР_2 , де він наразі проходить військову службу, для продовження строків видачі військової форми. Оригінал речового атестату позивач надав до суду, тому він міститься в матеріалах позовної заяви, що підтверджує перебування його на руках.

Законодавча норма дає зрозуміти, що якщо предмети речового майна отримані понад 12 місяців до звільнення в запас, в забезпечення не враховуються, а предмети отримані менше 12 місяців до звільнення в запас враховуються.

Вказане означає, що позивач маючи речовий атестат на руках і проходячи військову службу, на даний момент у військовій частині НОМЕР_2 , забезпечується формою одягу за атестатом виданим ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто може отримати як компенсацію, так і форму одягу по речовому атестату.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу зауважив, що розрахунок витрат наданих послуг взагалі відсутній, тобто не являється зрозумілим кількість витраченого часу у співвідношенні до складності роботи.

Головним аспектом, являється те, що взагалі відсутній документ про сплату позивачем вказаної суми (4000 грн), належним доказом мав бути: фіскальний чек, платіжне доручення, квитанція, яких в свою чергу не надано.

Позивач, на порушення ч.4 ст.134 КАС, не надав детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат.

Відсутність детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача просить не приймати до уваги доводи відповідача та задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року прийнято до провадження адміністративну справу № 640/10583/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Одночасно вказаною ухвалою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, залишено без руху.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 задоволено клопотання позивача та продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 17.03.2025 продовжено розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд дійшов такого.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_9 , є учасником бойових дій.

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 18.03.2014 № 3-ОП вбачається, що відповідно до мобілізаційного плану вважати таким, що справи та посади прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадами і допущений до роботи з документами для службового користування та з документами з рифом літер «М» - старшого сержанта ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_10 18 березня 2014 року начальника служби захисту інформації. Вважати таким, що з 18 березня 2014 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Між Міністерством оборони України в особі ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 з одного боку, та громадянином України ОСОБА_1 , старшим сержантом, начальником служби захисту інформації ІНФОРМАЦІЯ_5 , укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Дата набрання чинності Контракту 16.03.2015, дата припинення чинності Контракту 06.12.2019.

Пунктом 3 Контракту визначено, що цей Контракт є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 16.03.2015 № 47-ОП вбачається, що нижчепойменованих офіцерів та сержантів, які проходять військову службу за призовом на час часткової мобілізації в особливий період вважати такими, що уклали контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та призначені на посади, зокрема, старшого сержанта ОСОБА_1 , - начальника служби захисту інформації. Вважати таким, що з 14 березня 2015 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

02.12.2019 позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 з рапортом про отримання грошової компенсації за недоотримане речове майно під час перебування на військові службі з березня 2014 року по теперішній час, у зв`язку зі звільненням з військової служби. Вказаний рапорт було скеровано за належністю до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 06.12.2019 № 147, старшина ОСОБА_1 , начальник служби захисту інформації ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільнений з військової служби у запас наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 листопада 2019 року № 55-РС за підпунктом «й» (як такі, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 для зарахування на військовий облік. 3 06 грудня 2019 року виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Вищевказаним наказом, зокрема, визначено виплатити грошову компенсацію в сумі 2715,14 грн за неотримане речове майно, відповідно до пункту 3 постанови Кабінету міністрів України від 16 березня 2016 року №178.

Розмір грошової компенсації 2715,14 грн за неотримане речове майно підтверджується довідкою відповідача від 05.12.2019 №27.

Позивачем 11.12.2019 отримано атестат військовослужбовця на речове майно (картка обліку 488).

24 січня 2020 року позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою щодо виплати грошової допомоги, яка виплачується під час звільнення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України 17 вересня 2014 року № 460.

У відповідь на вищевказану заяву, військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 надано лист з посиланнями на постанову КМУ від 17.09.2014 № 460 та пункт 2 розділу ХХХІІ наказу Міністра оборони України від червня 2018 р. №260.

28.02.2020 позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою щодо виплати грошової компенсації за речове майно, яке позивач недоотримав під час проходження служби. Також, зазначив, що під час звільнення та станом на 28.02.2020 він отримав грошову компенсацію за недоотримане речове майно відповідно до норми № 1 наказу Міністра оборони України від 29.04.2016 № 232. При цьому, однак речове майно відповідно до норми № 4 наказу Міністра оборони України 29.04.2016 № 232 під час проходження служби позивач не отримав, грошову компенсацію за недоотримане речове майно за цією нормою під час звільнення також не отримував.

У відповідь на вищевказану заяву, військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 складено лист, відповідно до якого зазначено, що під час звільнення позивачем було виявлено бажання проходити військову службу в інших військових частинах і доотримати речове майно за новим місцем проходження військової служби. Позивачу особисто було видано атестат від 10.12.2019 №63, який підтверджує отримання чи неотримання речового майна. Додатково повідомлено позивача, що доотримати речове майно (чи/або компенсацію) позивач може за новим місцем проходження військової служби на підставі наявного атестата.

16.06.2020 позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою щодо надання інформації про те, коли та, за який період було проведено індексацію грошового забезпечення.

У відповідь на вищевказану заяву, військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 складено лист, відповідно до якого зазначено, що протягом 2016-2018 років за фондом грошового забезпечення військового комісаріату, затвердженого вищим розпорядником бюджетних коштів, видатки на виплату індексації грошового забезпечення не було передбачено. Індексація за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року не нараховувалася і не виплачувалась. Останній базовий місяць-березень 2018 року.

Листом фінансово-економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_11 за результатами розгляду звернення Комунальної бюджетної установи "Київський міський центр допомоги учасникам антитерористичної операції" до Міністерства оборони України стосовно не повного розрахунку позивача при звільненні з військової служби, повідомило позивача про те, що враховуючи, що в період проходження служби за призовом у зв`язку мобілізацією позивачем підписано контракт на проходження військової служби, станом на день звільнення вислуга років складала 7 років 2 місяці 20 днів, на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби позивач не набув.

З 26.06.2020 позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , що вбачається з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.06.2020.

Згідно з листом військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2020 за дорученням командувача Сухопутних військ Збройних Сил України у відділі організації забезпечення за класами постачання тилу логістики ІНФОРМАЦІЯ_11 , в межах повноважень, розглянуто звернення позивача до Міністра оборони України стосовно невиплати грошової компенсації за недоотримане речове майно під час служби ОСОБА_1 . По суті порушеного питання повідомлено, що після виділення з бюджету в березні поточного року кошти в сумі 2715 грн перераховані ІНФОРМАЦІЯ_12 та за повідомленням посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_13 перераховані на картковий рахунок ОСОБА_1 з утриманням військового збору 1,5% (40 грн) відповідно керівних документів Міністерства оброни України.

З наданих представником відповідача довідок про грошове забезпечення позивача за період 2014-2019 роки, вбачається, що позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не нараховувалась та не виплачувалась.

Отже, спірним під час розгляду даної справи є правомірність невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно саме згідно Норми № 4 відповідно до Наказу Міністерства Оборони України «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту від 29.04.2016 року № 232 за період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний місяць служби за період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019 та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною 5 статті 17 Конституції України регламентовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями статті 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 4 даної статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною першої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, зокрема, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктом 2 наведеної постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 встановлено Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ та Міністерству інфраструктури привести власні нормативно-правові акти у відповідність із цією постановою.

Пунктом 1 Порядку № 178 визначено, що цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (пункт 3 Порядку № 178).

Згідно з пунктом 4 наведеного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Пунктом 7 Порядку № 178 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

На виконання пункту 1 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та з метою упорядкування речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України Міністерством оборони України наказом від 29.04.2016 № 232 "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України" затверджено Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період та Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період.

Пунктом 4 Розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (у редакції, чинній на момент винекнення спірних правовідносин), визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Із аналізу положень пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 слідує, що право військовослужбовця на отримання компенсації за не отримане речове майно нерозривно пов`язане із виникненням у нього права на отримання при звільненні самого речового майна, яке не було отримане ним під час проходження служби.

Відповідно до затверджених Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період, вбачається, що за нормою № 4 забезпечуються предметами повсякденної форми одягу військовослужбовці Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, за винятком генералів, адміралів, курсантів військових навчальних закладів, військовослужбовців строкової служби Військово-Морських Сил Збройних Сил України (корабельний склад).

Військовослужбовці, які проходять службу за контрактом і які зараховані до військових навчальних закладів, військових коледжів та шкіл з підготовки молодших фахівців, забезпечуються за цією нормою до закінчення навчання за першою групою.

Військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, а також військовослужбовці, які підписали короткострокові контракти або до закінчення особливого періоду, речовим майном за цією нормою не забезпечуються, за винятком військовослужбовців Збройних Сил України, які проходять службу в апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління Збройних Сил України, командуваннях видів Збройних Сил України.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що Збройні Сили України мають таку загальну структуру:

Генеральний штаб Збройних Сил України;

ІНФОРМАЦІЯ_14 ;

види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили;

окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили безпілотних систем, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили;

окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки;

органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що органи військового управління - Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, Генеральний штаб Збройних Сил України, інші штаби, командування, управління, постійні чи тимчасово утворені органи у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, призначені для виконання функцій з управління, в межах їх компетенції, військами (силами), з`єднаннями, військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями, які належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно наказу Міністерства оборони України № 270 від 20.05.2016 «Про затвердження переліків органів військового управління, в яких передбачено посади державної служби», районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (районні військові комісаріати) є органами військового управління, які входять до складу Збройних Сил України, і юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів у містах, міст обласного значення.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_3 входить до органів військового управління, а тому позивач має право на грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно норм, затверджених Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період, зокрема, норми №4.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 06.12.2019 № 147 вбачається, що старшина ОСОБА_1 , начальник служби захисту інформації ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільнений з військової служби у запас наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 листопада 2019 року № 55-РС за підпунктом «й» (як такі, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 для зарахування на військовий облік. 3 06 грудня 2019 року виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Також, згідно вказаного наказу визначено виплатити позивачу грошову компенсацію в сумі 2715,14 грн за неотримане речове майно, відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178.

Відповідачем було складено та видано позивачу 10.12.2019 після виключення із списків особливого складу атестат серія АА військовослужбовця № 63 книжка № 2827 про забезпечення речовим майном у період проходження військової служби та довідку № 27 від 05.12.2019 про вартість речового майна, що належить до видачі старшині ОСОБА_1 на суму 2715,14 гривень.

Позивачем не заперечується, що після звільнення з військової служби ним було отримано грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно норми № 1 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, про що зазначено в уточненій позовні заяві.

При цьому, позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно норми № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 та, на яке мав право.

Суд звертає увагу, що позивача було звільнено з військової служби у запас та згідно наказу про звільнення ОСОБА_1 вибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 для зарахування на військовий облік. Тобто, позивач не вибув для подальшого проходження служби до іншої військової частини. Тому посилання відповідача на те, що позивач вибув до нового місця служби, а тому може звернутись саме за новим місцем служби щодо тримання речового майна або грощової компенсації за неотримане речове майно, судом до уваги не беруться. Окрім того, позивач розпочав військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 з 26.06.2020, тобто за спливом понад пів року.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_9 (колишній комісаріат) та його виключено зі списків особового складу 06.12.2019. При цьому, грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно норм, затверджених Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період, зокрема, норми №4, відповідач не виплатив.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно норм, затверджених Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період, зокрема, норми №4.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3744-ІV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Згідно з позицією Європейського суду у справі «Yvonne van Duyn v. Home Office» (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, з обранням належного способу захисту порушеного права позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щодо нездійснення грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Норми № 4, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Норми № 4, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 за весь період служби у ІНФОРМАЦІЯ_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) відповідно до «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної Гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління держаної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у перерахунку одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний місяць служби та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу за період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що початком проходження військової служби вважається: 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ передбачено виплату військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Зокрема, абзацом сьомим цього пункту (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1-5 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 (далі - Порядок №460), вбачається, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі - військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (ЗП України, 1992 р., № 7, ст. 182).

Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 18.03.2014 призваний на військову службу у зв`язку з проведенням мобілізації, з 16.03.2015 позивачем укладено контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 06.12.2019 позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом «й» (як такі, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Тобто, позивачем укладено контракт на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та в подальшому його звільнено з військової служби як такого, який уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що на момент звільнення позивача рішення Президентом України про демобілізацію не приймалось, а тому демобілізації, затвердженої Указом Президента не було, з огляду на таке.

Указом Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року, зокрема, пунктом 4, визначено провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію.

При цьому пунктом 1 Порядку № 460 передбачено виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення в разі, якщо військовослужбовець, який був призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняється із служби після прийняття рішення про демобілізацію. Тобто, звільнення зі сліжби у зв`язку із прийняттям рішення про демобілізацію, та звільнення із служби після прийняття рішення про демобілізацію, не є тотожними поняттями.

Суд також звертає увагу на те, що положеннями пункту 4 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, при звільненні зі служби після прийняття рішення про демобілізацію виплачується грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.

Отже, позивач був призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, рішення про демобілізацію (звільнення в запас) було прийнято Президентом України, тому позивач набув право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення, проте така допомога позивачу виплачена не була.

За цих обставин суд доходить висновку про те, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом сьомим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460, не відповідає визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, тому її належить визнати протиправною.

Відтак, з метою належного захисту порушеного права позивача в частин заявлених вимог, належить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом сьомим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену абзацом сьомим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, а саме в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення за період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2022 №58 внесені зміни до пункту 1 Порядку №460, а саме - після слів "звільняються із служби" виключено словосполучення "після прийняття рішення про демобілізацію". Отже, відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою КМУ від 17.09.2014 №460 в редакції згідно з Постановою КМ №58 від 26.01.2022, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Тобто, після внесених змін, вказаний пункт порядку не містить таких умов, як звільнення із служби після прийняття рішення про демобілізацію.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щодо невиплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, суд зазначає таке.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) індексацію доходів населення віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього ж Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Статтею 19 Закону № 2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

За визначенням статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг;

індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання;

поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, і які не мають разового характеру, у тому числі й оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 3 Закону № 1282-XII визначено, що індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону № 1282-XII підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Частиною другою статті 6 Закону № 1282-XII визначено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 8 Закону № 1282-XII перегляд розмірів державних соціальних гарантій та гарантій оплати праці відповідно до умов, визначених цим Законом, здійснюється уповноваженими на це органами протягом місяця, у якому виникли підстави для перегляду.

За наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Відповідно до пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078), індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (абзац 1).

У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії (абзац 2).

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає (абзац 5).

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (абзац 6).

У разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається із розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу (абзац 7).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків (абзац 1).

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (абзац 2).

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3).

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу (абзац 4).

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Згідно з пунктом 10-2 Порядку № 1078 для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

Пунктом 14 Порядку № 1078 визначено, що роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.

З вищевикладеного слідує, що індексація оплати праці (грошового забезпечення) є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, які мають систематичний (щомісячний) характер.

За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, проведення якої не залежить від волевиявлення роботодавців чи працівників.

Пунктом 11 Порядку № 1078 визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.

Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17.

Крім того, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 липня 2019 року по справі № 240/4911/18, від 07 серпня 2019 року по справі № 825/694/17, від 20 листопада 2019 року по справі № 620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

Оскільки позивач у спірний період перебував на грошовому забезпеченні саме у відповідача, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для проведення індексації грошового забезпечення позивачу в спірний період відповідачем.

У справах № 400/1118/21, № 420/3593/20 Верховний Суд, розтлумачивши пункти 2, 5, 10-2 Порядку № 1078, зазначив, що для визначення місяця підвищення доходу (базового місяця) для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.

Що стосується визначення базового місяця для нарахування індексації за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд зазначає таке.

Пункт 10-2 Порядку № 1078, який застосовується з 01 грудня 2015 року, передбачав, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

Пункт 5 Порядку № 1078, який застосовується з 01 грудня 2015 року, в редакції, яка діяла до 15 березня 2018 року, передбачав:

у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків (абзац перший);

обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (абзац другий);

сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (абзац третій);

якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу (абзац четвертий);

у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру (абзац п`ятий).

З викладеного слідує, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.

На час виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців (далі Постанова № 1294).

Пунктом 13 постанови № 1294 визначено, що остання набирає чинність з 01 січня 2008 року.

Постанова № 1294 діяла до дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме до 01 березня 2018 року.

Проаналізувавши Постанову № 1294 в період її дії з 01 січня 2008 року до 28 лютого 2018 року (період оскаржуваних правовідносин), суд вбачає незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.

Відтак, оскільки останнє підвищення окладу за посадою позивача відбулось у січні 2008 року, то для визначення суми індексації грошового забезпечення має застосовуватись індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з січня 2008 року до березня 2018 року, оскільки після прийняття Постанови № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, місяцем підвищення доходу для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.

Отже, місяцем підвищення доходу для проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно є січень 2008 року, в якому Постановою № 1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексація грошового забезпечення взагалі не нараховувалась і не виплачувалась.

За таких обставин суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача.

Відновленням порушених прав є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно індексацію грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Питання про розподіл судових витрат, у вигляді судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених правових норм слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відтак, стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що розрахунок витрат наданих послуг взагалі відсутній, тобто не є зрозумілим кількість витраченого часу у співвідношенні до складності роботи, а також відсутній документ про сплату позивачем 4 000 грн, як то фіскальний чек, платіжне доручення, квитанція. ІНФОРМАЦІЯ_3 зауважує, що позивач, на порушення ч.4 ст.134 КАС, не надав детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат. Відсутність детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвоката зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвокатом до суду було подано наступні документи: ордер серії АА № 1097224 від 13.04.2021, договір про надання правничої допомоги від 24.12.2020 № 33/20, акт виконаних робіт від 24.12.2024 б/н.

Згідно договору про надання правничої допомоги від 24.12.2020 № 33/20 вбачається, що вказаний договір визначає лише права та обов`язки адвоката в рамках надання позивачу правової допомоги, при цьому вказаний договір не містить жодних зобов`язань клієнта, тобто позивача.

При цьому, у наданому акті виконаних робіт від 24.12.2020 б/н зазначено, що адвокатом були надані такі адвокатські послуги згідно Договору № 33/20 від 24.12.2020: збирання доказів по адміністративній справі та подання до Окружного адміністративного суду м.Києва; подання та підготовка позовної заяви; підготовка відповіді на відзив до позовної заяви, підготовка клопотань, заяв, скарг, письмових пояснень, міркувань тощо. Вартість послуг без ПДВ - 4000 гривень (чотири тисячі гривень) 00 коп.

Разом з тим, доказів проведення розрахунку не надано. Згідно з умовами договору про надання правничої допомоги розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, не встановлено. Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом із зазначенням вартості послуги, також не надано. Отже, підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, відсутні, оскільки представником позивача не доведено їх склад, розмір та сплату. Окрім того, договір про правничу допомогу взагалі не передбачає гонорару за надані адвокатські послуги.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Норми № 4, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Норми № 4, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 за весь період служби у ІНФОРМАЦІЯ_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) відповідно до «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної Гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління держаної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом сьомим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену абзацом сьомим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, а саме в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення за період проходження військової служби з 18.03.2014 по 06.12.2019.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно індексацію грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян