Справа № 320/9311/21
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 320/9311/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала справа № 320/9311/21, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 14.08.2020 року № 146, в частині, що стосується громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Наказом ДМС України від 14.08.2020 р. №146 (надалі - Наказ) були визнані недійсними посвідки на постійне проживання в Україні, видані на ім`я громадянина СР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі Позивач), а саме посвідки серії НОМЕР_1 від 19.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 26.05.2010. Позивач вважає Наказ незаконним та необґрунтованим, а дії Відповідача при винесенні Наказу такими, що суперечать Конституції України та чинному законодавству України з наступних підстав. Зазначає, що при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись Законом України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивача не було виявлено, у зв`язку із чим отримано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні. При цьому, в спірному наказу не наведено жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, а посилання на надання документів, що втратили чинність, не відповідає дійсності, оскільки позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав відповідачу усі чинні документи, на підставі яких перетнув кордон України та не перебуває на території України приблизно 15 років.

08.11.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 18.06.2003 позивач звернувся до Василівського МВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання. При зверненні заявник надав довідку про те, що він у період з 29.10.1989 по 10.11.1993 працював на ВАТ «Завод «Ленінська кузня» (довідка від 20.05.2003 № 702). Керівництвом відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області 19.06.2003 на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абз. четвертого п. 4 роз. «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» (далі - Закон). Так, відповідно до вказаної норми Закону такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Закон України «Про імміграцію» набув чинності 07.08.2001. На сьогодні відповідних чинних норм законодавства України строк, визначений абз. четвертим п. 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, не продовжено. Одночасно слід зазначити, що заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання подані з 07.08.2001 до 07.02.2002, підлягали розгляду відповідно до вимог Закону, тобто його норми використовувалися як норми прямої дії. Таким чином, з відповідною заявою громадянам СРВ необхідно було звернутись до 07.02.2002 року, оскільки з 08.02.2002 року іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений ч. ч. 2 та 3 ст.4 Закону. Вимоги до документів, необхідних для отримання дозволу на імміграцію та їх перелік, визначений ст. 9 Закону. Проте, виходячи з матеріалів справи, позивач процедуру надання дозволу на імміграцію не проходив. Враховуючи, що позивач звернувся з питання видачі посвідки на постійне проживання 18.06.2003, у нього були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абз. четвертого п. 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону. Інформація про наявність будь-яких інших підстав для отримання посвідки на постійне проживання або оформлення дозволу на імміграцію у справі позивача, відсутня. У зв`язку з цим рішення від 19.07.2003 року про оформлення посвідки на постійне проживання позивачу прийнято з порушенням вимог законодавства. Виходячи з викладеного рішення про видачу посвідки на постійне проживання позивачу прийняте з порушенням вимог Закону та підлягало скасуванню відповідно до вимог п. 73 Порядку оформлення, наказом Голови ДМС України. Згідно пп.8 п. 72 Порядку оформлення, посвідка, оформлена з порушенням вимог законодавства, вилучається, визнається недійсною та знищується. Отже, ДМС України правомірно прийнято наказ № 146 від 14.08.2020 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання в частині, що стосується позивача. Враховуючи вищенаведене ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області правомірно прийнято рішення № 3199 від 02.06.2020 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу.

18.11.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва від Державної міграційної служби України від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої сторона позивача не має наміру подавати відповідь на відзив.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» ліквідаційною комісією 25.09.2023 скеровано дану справу до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025, головуючим по справі визначено суддю Завальнюка І.В., у зв`язку із чим справу належить прийняти до провадження.

Ухвалою судді від 17.03.2025 справу прийнято до провадження.

14.04.2025 до суду від представника ДМС України надійшли додаткові пояснення, згідно з якими позиція ДМС стосовно позовних вимог незмінна.

Пояснення третьої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо позову / відзиву до суду не надійшли.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.06.2003 звернувся до Василівського МВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання. При зверненні заявник надав довідку про те, що він у період з 29.10.1989 по 10.11.1993 працював на ВАТ «Завод «Ленінська кузня» (довідка від 20.05.2003 № 702).

Керівництвом відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області 19.06.2003 на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Надалі позивачу оформлено посвідку серії НОМЕР_2 від 26.05.2010.

27.05.2020 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

До заяви надано наступні документи: 1. Копія паспорта громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам з перекладом га українську мову, № НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган, який видав паспорт - Посольство В`єтнаму в Україні; 2. Копія посвідки на проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 26.10.2010, виданої на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Головним спеціалістом відділу імміграцію та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Кравчуком Богданом за результатами розгляду матеріалів про документування громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.06.2003 складено висновок від 03.06.2020, відповідно до якого у заявника, оскільки він звернувся з питання видачі посвідки на постійне проживання 18.06.2003, були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію». Інформація про наявність будь-яких інших підстав для отримання посвідки на постійне проживання або оформлення дозволу на імміграцію у справі громадянина СРВ ОСОБА_3 , відсутня. У зв`язку з цим рішення від 19 липня 2003 року про оформлення посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 прийнято з порушенням вимог законодавства. Виходячи з викладеного встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_3 прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення, наказом Голови ДМС України. Згідно підпункту 8 пункту 72 Порядку оформлення, посвідка, оформлена з порушенням вимог законодавства, вилучається, визнається недійсною та знищується.

На підставі зазначеного висновку наказом голови ДМС України від 14.08.2020 № 146, а саме пунктом 7 цього наказу, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посідки на постійне проживання гр. СРВ ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 19.06.2003 та серії НОМЕР_2 .

Також рішенням першого заступника начальника Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустові О. від 02.06.2020 № 3199 гр. СВР ОСОБА_3 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп. 9 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ № 321 від 25.04.2018 (встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію).

Зважаючи на протиправність зазначеного наказу в частині, що стосується гр. СРВ ОСОБА_3 , позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

З`ясовуючи підстави визнання відповідачем недійсними посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.06.2003 та серії НОМЕР_2 , суд зважає на наступне.

Як вбачається зі змісту висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення і видачі посвідки на постійне проживання громадянина СВР ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній 18.06.2003 звернувся до Василівського МВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання. При зверненні заявник надав довідку про те, що він у період з 29.10.1989 по 10.11.1993 працював на ВАТ «Завод «Ленінська кузня» (довідка від 20.05.2003 № 702).

Так, 07.08.2001 набув чинності Закон України «Про імміграцію».

Згідно з абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень вказаного Закону вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

19.06.2003 УГІРФО ГУ МВС у м. Києві документувало позивача посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 на підставі пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

У висновку відповідач стверджує, що із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся 18 червня 2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Указані обставини, на переконання відповідача, свідчать про те, що позивач повинен був звертатись з заявою про надання дозволу на імміграцію у порядку, що передбачений статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Так, відповідач в оскаржуваному наказі керувався підпунктом 8 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким передбачено, що посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

Суд звертає увагу, що статтею 6 Закону України «Про імміграцію», у редакції, яка діяла станом на 18.06.2003, було передбачено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи:

1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні;

3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання;

5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про імміграцію», у редакції, що діяла станом на 18.06.2003, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

В контексті викладеного, суд звертає увагу, що саме до повноважень органу, який видав позивачеві посвідку на постійне проживання в Україні, - УГІРФО ГУ МВС у м. Києві відносилась перевірка законності залишення громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 на постійне проживання на території України.

Також, суд звертає увагу, що у висновку відсутні відомості, а в матеріалах справи докази, які б свідчили, що на момент видачі позивачеві посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.06.2003, існували підстави, передбачені статтею 10 Закону України «Про імміграцію».

Так, позивач звернувся з пропуском шестимісячного строку, поряд з цим указана обставина не була перешкодою саме для УГІРФО ГУ МВС у м. Києві для видачі позивачеві посвідки на постійне проживання на підставі абзацу четвертого пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Отже, саме внаслідок порушення УГІРФО ГУ МВС у м. Києві вимог діючого законодавства, позивача у 2003 році було документовано посвідкою на постійне проживання без проходження процедури отримання дозволу на імміграцію.

Поряд з цим, суд акцентує увагу на тому, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання недійсними посвідок на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 26.05.2010, з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 20.01.2012 "Рисовський проти України", ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи вказану справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

З аналізу наведеного вбачається, що помилка УГІРФО ГУ МВС у м. Києві у визначенні підстави видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивачеві, не може нести негативних наслідків для останнього особливо після спливу 15 років проживання в Україні (з дня, коли позивача було вперше документовано посвідкою на постійне проживання).

При цьому 26.05.2010 позивач отримав в УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві нову посвідку серії НОМЕР_2 з терміном «безстроково».

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що визнаючи недійсними посвідки серії НОМЕР_1 від 19.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 26.05.2010 на підставі підпункту 8 пункту 72 Порядку № 321, відповідач діяв передчасно та всупереч наведеній процедурі без з`ясування підстав видачі дозволу на імміграцію.

Суд звертає увагу, що висновок не містить доказів існування інших підстав для скасування наданої позивачеві посвідки, які передбачені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», при цьому, як уже було зазначено судом, помилка УГІРФО ГУ МВС у м. Києві у визначенні підстави видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивачеві вперше, не може нести негативних наслідків для останнього.

Суд також враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

На переконання суду, оскаржуване рішення прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача, позаяк при видачі посвідок на постійне проживання в Україні, відповідний державний орган підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивачем не порушено вимоги законодавства про імміграцію при зверненні до міграційного органу з заявами про видачу посвідки на постійне проживання та про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд дійшов висновку, що пункт 7 наказу Державної міграційної служби України від 14.08.2020 № 146 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а також суперечать встановленим у справі обставинам, є протиправними та підлягають скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001; ), третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а; ), про скасування наказу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 14.08.2020 року № 146, в частині, що стосується громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім грн).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк