Справа № 420/8974/25
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/8974/25

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРАЙВ-ІН» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 у справі № 420/8974/25 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРАЙВ-ІН» до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправними дій щодо заборони в`їзду транспорту,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року представник ТОВ «ДРАЙВ-ІН» звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо заборони в`їзду транспорту з боку Санаторного провулку на територію парку-пам`ятки «Французський парк» (колишній парк санаторію ім. Чкалова) з 01.01.2025.

- зобов`язати відповідача утриматись від вчинення таких дій.

В обґрунтування позову зазначив, що ТОВ «Драйв-Ін» є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою Одеська область, Одеська обл., м. Одеса, бульвар Французький, будинок 85/5. Вказана будівля є об`єктом культурної спадщини місцевого значення, яка внесена до реєстру нерухомих пам`яток наказом Міністерства культури № 354 від 25.04.2019, з охоронним номером 1040-Од, Вказана будівля розташована у парку-пам`ятці «Французький парк» (колишній Парк санаторію ім. Чкалова), відповідний статус присвоєно парку Рішенням виконкому Одеської обласної ради депутатів трудящих від 18.05.1972 №234, рішенням виконкому Одеської обласної ради народних депутатів від 02.10.1984 №493.

Посилаючись на статтю з ст. 12 Законом України «Про природно-заповідний фонд України», позивач зазначив, що управління парками-пам`ятками, здійснюється підприємствами, установами та організаціями, у віданні яких перебувають ці території та об`єкти. Таким чином, органом управління Французьким парком, як парком-пам`яткою є Санаторій ім. Чкалова.

В`їзд транспорту з боку Санаторного провулку на територію парку-пам`ятки «Французський парк» з метою відвідування парку і пам`яток культурної спадщини, які в ньому розташовані, був вільним з початку 2000-х. Тобто, фактично це була територія загального доступу. Однак, без жодних організаційно-розпорядчих чи інших формалізованих рішень з 01.01.2025 відповідач закрив проїзд на означену територію, чим перешкоджає у відвідуванні парку необмеженому колу осіб, а також відвідувачам, які прямують до об`єкту культурної спадщини - власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою Одеська область, Одеська обл., м. Одеса, бульвар Французький, будинок 85/5, який перебуває у власності позивача.

Посилаючись на приписи п. 1 ч. 1 ст. 19, п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» позивач указав, що санаторій ім. Чкалова є суб`єктом, який здійснює публічно-владні управлінські функції щодо парку-пам`ятки. Таким чином, даний позов подається в межах предметної юрисдикції адміністративного суду.

Обґрунтовуючи позов позивач надалі зазначив, що відповідач без прийняття будь-якого організаційно-розпорядчого чи іншого акта нормативного характеру перекрив проїзд транспорту на територію Парку з боку санаторного провулку, чим унеможливив відвідуванні парку необмеженому колу осіб, а також відвідувачам, які прямують до об`єкту культурної спадщини - власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою Одеська область, Одеська обл., м. Одеса, бульвар Французький, будинок 85/5, який перебуває у власності Позивача. Про обмеження, яке є предметом оскарження Відповідач повідомив шляхом розклеювання повідомлень без будь-яких посилань на індивідуальний або нормативний акт, організаційно-розпорядчий документ (фото додається).

Позивач указав, що для застосування наведених обмежень керівництво санаторію ім. Чкалова мало видати відповідний розпорядчий документ. Крім того, відповідно до ст.ст. 37, 38 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» Відповідачем мала бути розроблена і затверджена разом з Одеською обласною державною адміністрацією проект організації та утримання території об`єкта природно-заповідного фонду парку-пам`ятки, а також положення про парк-пам`ятку. Саме ці документи визначають режим доступу до парку-пам`ятки, такі документи узгоджуються зі всіма суб`єктами, розташованими на відповідній території. Позивач запитував організаційно-розпорядчий документ щодо обмеження проїзду на територію парку, а також документи, вказані в попередньому абзаці, у Відповідача, однак, надавати такий документ Відповідач відмовився.

Таким чином, на переконання позивача, адміністрація санаторію незаконно і свавільно, без ухвалення жодного розпорядчого акту обмежила доступ транспортних засобів до частини територіальних автомобільних доріг, які забезпечують проїзд до парку пам`ятки і об`єктів культурної спадщини, розташованими на території парку, а також суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території парку і потребують доступу до вказаного проїзду для нормального функціонування.

Також просив в порядку підготовки до розгляду справи витребувати у Відповідача засвідчену копію організаційно-розпорядчого чи іншого документу, яким було оформлене рішення щодо заборони в`їзду транспорту з боку Санаторного провулку на територію парку-пам`ятки «Французький парк» (колишній парк санаторію ім. Чкалова) з 01.01.2025.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 01.04.2025 у справі № 420/8974/25 відмовив у відкритті провадження у справі.

Постановляючи вищевказану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник нежитлової будівлі, оскаржує дії відповідача щодо перешкод у користуванні власним нерухомим майном. Тобто, позов спрямований на захист права власності позивача.

Як зазначив суд, відповідач у цій справі не здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у спірних з позивачем відносинах, і публічно-правового спору між позивачем та відповідачем не виникало.

Суд першої інстанції вказав, що вказаний спір за своєю суттю, характером правовідносин, суб`єктним складом сторін, предметом позову не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не є публічно-правовим спором, і положеннями пункту 6 частини 1 статті 20 ГПК України встановлено інший порядок судового провадження, ніж той, що обрано позивачем.

За наведеного суд першої інстанції виснував про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підстав пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ДРАЙВ-ІН» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі вказує, що ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що відповідач є спеціальною адміністрацією парку-пам`ятки «Французький парк» та здійснює публічно-владні управлінські функції щодо парку-пам`ятки на підставі Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а відтак помилково виснував про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що управління парком пам`яткою є елементом господарських правовідносин, оскільки у позивача щодо пам`ятки культурної спадщини існує цивільне право власності;

- суд першої інстанції не врахував, що помилково і неможливо відносити правовідносини врегульовані Законом України «Про природно-заповідний фонд України» до галузі господарських, оскільки вони, вочевидь, є публічно-правовими.

- суд першої інстанції залишив поза увагою відповідний розділ позову, який власне безпосередньо стосувався питання щодо якого була постановлена оскаржувана ухвала, внаслідок чого, наведені обставини залишилися поза межами правової оцінки суду першої інстанції.

Такі вади реалізації судом першої інстанції своїх повноважень, на переконання апелянта, призвели до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення питання про відкриття провадження у справі, невідповідності висновків суду обставинам справи через неправильне порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.

Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1- 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто, якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень орган державної влади , орган місцевого самоврядування , їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в том числі на виконання делегованих повноважень , або надання адміністративних послуг.

Як вбачається зі змісту позову, фактично позивач, посилаючись на приписи статті 12 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», визначив відповідача як іншого суб`єкта при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.

При цьому, позивач жодного разу не покликався на порушення його майнового права щодо користування майновим комплексом як засобом здійснення підприємницької діяльності і, навпаки, позивач обґрунтовував позов виключно правом на доступ до природно-заповідної зони та необхідністю здійснювати обслуговування пам`ятки архітектури.

Поміж тим, колегія суддів зауважує, що особливий правовий режим парка-пам`ятки регламентується приписами Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16.06.1992 № 2456-XII.

Частиною 1 статті 12 вказаного Закону визначено, що управління природними заповідниками, біосферними заповідниками, національними природними парками, ботанічними садами, дендрологічними та зоологічними парками загальнодержавного значення, а також регіональними ландшафтними парками здійснюється їх спеціальними адміністраціями. Спеціальні адміністрації очолюють керівники, які мають екологічну, біологічну або географічну освіту та які призначаються за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, а на території Автономної Республіки Крим - також з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

За приписами частини 5 статті 12 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду, для яких не створюються спеціальні адміністрації, здійснюється підприємствами, установами та організаціями, у віданні яких перебувають ці території та об`єкти.

Верховний Суд у постанові від 20.07.2023 у справі № 521/1844/23 назвав ознаки суб`єкта владних повноважень як відповідача в адміністративному спорі. Зокрема, послався на підпункти 1, 2 Рекомендацій КРЄС № R(84)15 щодо публічної відповідальності (relating to public liability), згідно з якими термін «орган державної влади» (public authority) означає будь-який суб`єкт публічного права будь-якого виду або на будь-якому рівні (включаючи державу; регіон; провінцію; муніципалітет; незалежну державну установу), а також будь-яку приватну особу, під час здійснення ними офіційних владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/4210/20 зазначив, що органами держави можуть бути визнані не тільки ті організації, які мають відповідний статус у національному праві держави-боржника, а й за певних умов державні компанії.

Роблячи такий висновок у справі Верховний Суд посилався на висновки зі справи Maffezini v. Spain, у якій трибунал Центру з розв`язання інвестиційних спорів (ICSID) зазначив, що першим кроком при визначенні того, чи є організація державним органом, є встановлення того, чи вона є власністю держави і чи контролює її держава безпосередньо або опосередковано. Також беруться до уваги цілі та завдання, для яких організація утворена, - чи належать вони до функцій, які є за природою державними (притаманними державі і такими, що за загальним правилом не виконуються приватними бізнесами й особами). З огляду на різноманітні форми, які можуть мати державні підприємства, структурного тесту може не вистачати для встановлення, чи є організація органом держави і чи можуть її дії вважатись державними (тобто було запроваджено функціональний тест щодо визначення ролі, яку виконує організація, - пункти 77, 79 рішення).

У зв`язку з чим є ґрунтовними доводи позивача, що законодавець наділив відповідача відповідними управлінськими функціями притаманними суб`єктам владних повноважень.

15.12.2023 набрав чинності Закон України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-IX (далі - №2073-IX), який упорядковує відносини органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у спосіб прийняття й виконання адміністративних актів (ч.1 ст. 1 Закону № 2073-IX).

Цим Законом передбачені такі поняття як (пункти 1- 11 часини першої статті 2, стаття 27 Закону № 2073-IX): адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади АРК, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації; адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб); адміністративна процедура - визначений законом порядок розгляду та вирішення справи; дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано; процедурне рішення - рішення адміністративного органу, що приймається під час розгляду справи, але яким справа не вирішується по суті; учасники адміністративного провадження: 1) особа, питання про право, свободу чи законний інтерес або обов`язок якої вирішується в адміністративному акті (адресат), 2) інша особа, на право, свободу чи законний інтерес якої негативно впливає або може вплинути адміністративний акт (заінтересована особа).

Суд також звертає увагу, що з метою адаптації національного законодавства до системи права Європейського Союзу та виконання Україною зобов`язань у сфері Європейської інтеграції прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10 жовтня 2024 року № 4017-IX (далі - Закон № 4017-ІХ). Зазначений Закон № 4017-IX спрямований на приведення чинного законодавства у відповідність із Законом № 2073-IX у всіх галузях, охоплених його сферою застосування, шляхом внесення змін до 196 законодавчих актів.

Зокрема, пунктом 17 Закону № 4017-IX доповнено статтю 2 Закону України «Про природно-заповідний фонд України, за змістом якої «Відносини щодо прийняття, набрання чинності, оскарження в адміністративному порядку, виконання, припинення дії адміністративних актів у сфері охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом».

Враховуючи викладене, оскільки предметом спору, що виник у цій справі є оскарження дій відповідача щодо вчиненої ним заборони доступу до природно-заповідного фонду, суд, враховуючи виняткову адміністративно-правову природу адміністративної процедури порядку доступу до об`єктів природно-заповідного фонду та пам`яток архітектури, вважає за необхідне зазначити, що спірні публічно- правові відносини - це відносини адміністративної процедури, які регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням змін та доповнень, внесених Законом № 4017-IX.

Отже, розгляд і вирішення справ про адміністративну процедуру щодо до об`єктів природно-заповідного фонду та пам`яток архітектури - виняткова компетенція адміністративного суду.

Додатково, колегія суддів зазначає, що адміністративні суди наділені Конституцією України спеціальним статусом і завданнями, що виокремлює їх у системі судоустрою та зобов`язує вирішувати юридичні спори та розглядати інші справи (частина третя статті 124) з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин (ч.5 ст. 125), передусім з огляду на те, що утвердження й забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Основного Закону України), а кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55).

В аспекті особливостей адміністративного судочинства порівняно, зокрема, з господарським і цивільним процесом варто зазначити, що до найважливіших ціннісних відмінностей процесу, за яким діють адміністративні суди, слід віднести його особливу увагу та певну залежність від таких складових верховенства права, як: принцип належного урядування (good governance), принцип легітимних очікувань (legitimate expectation), принцип тлумачення закону в аспекті найбільш сприятливого для особи значення, а також принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі. Крім того, в адміністративному судочинстві суттєвою відмінністю є допустимість, у виключних випадках, зворотної дії закону в часі (retrospective legislation). Важливо, що КАС України у статті 6 (на відміну від статті 11 ГПК України та статті 10 ЦПК України, унормовуючи те, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, окремо акцентує увагу на визначенні суті цього принципу «людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави». Це також відповідає завданню адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України), яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Одна з найголовніших практичних відмінностей вирішення саме публічно-правових спорів полягає у презумпції правомірності вимог особи (позивача), оскільки стаття 77 КАС України встановлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, ефективність діяльності адміністративних судів при запобіганні та вирішенні конфліктів між особою та державою є важливою запорукою гармонійності відносин у суспільстві, довіри до держави та її інститутів, а також поступального розвитку кожної особистості як члена суспільства та запобігання появі внутрішніх і зовнішніх загроз для такого суспільства. Розмежування юрисдикції необхідно здійснювати таким чином, щоб в основі такого перебували саме інтереси людини та відповідно ефективність (зручність, доступність) процесу, в якому розглядається спір судом певної юрисдикції. Тобто в основі розв`язання проблеми вибору юрисдикції для вирішення юридичного спору повинна бути саме людина і ефективність способу, в який держава надає їй послугу (оплачена людиною через податки і судовий збір) стосовно вирішення спору, який виник за участю цієї особи у правовідносинах з державою.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 22.11.2024 у справі №520/34082/23.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до пам`яток має бути забезпечений максимально можливий вільний доступ, якщо вони вважаються придатними для цього. Власник пам`ятки, зобов`язані за погодженням з органами охорони культурної спадщини організувати такий доступ. Порядок цього доступу встановлюється охоронними договорами.

Слід зауважити, що будівля ресторану «Дача», яка належить позивачу, є пам`яткою культурно спадщини, вільний доступ до якої забезпечується в тому числі на підставі відповідного охоронного договору.

Варто також додати, що питання обмеження доступу до парку та пам`яток архітектури на території міської громади, на протиправній наявності якої зазначає позивач, мають вирішуватись з урахуванням приписів Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Відповідно до пункту 88 Закону № 4017-IX, вказаним законом внесені зміни у Закон України «Про благоустрій населених пунктів», зокрема статтю 4 після частини першої доповнено новою частиною такого змісту: «Відносини щодо прийняття, набрання чинності, оскарження в адміністративному порядку, виконання, припинення дії адміністративних актів у сфері благоустрою населених пунктів регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом».

Наведене додатково свідчить про наявність ознак публічно-правового спору у справі, яку ініціював позивач.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не є суб`єктом владних повноважень, а також про те, що позивач звернувся за захистом свого майнового права з урахуванням вищенаведених висновків є передчасним, а відтак оспорену ухвалу слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали від 01.04.2025 у справі № 420/8974/25, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення.

З огляду на викладене, правовідносини в рамках даної справи мають бути досліджені судом першої інстанції з наданням оцінки в судовому рішенні.

При цьому, суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, а також з урахуванням приписів статей 37, 38 Законом України «Про природно-заповідний фонд України» вирішити питання щодо залучення у справі в якості третьої особи - Одеську обласну державну адміністрацію. У разі необхідності суд може зобов`язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з`ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС України.

Відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляд на результат розгляду справи, відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРАЙВ-ІН» задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 у справі № 420/8974/25 скасувати.

Направити справу № 420/8974/25 до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді А.Г. Федусик Г.В. Семенюк