Справа № 300/5652/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5652/23 пров. № А/857/1629/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року, прийняте суддею Панікаром І.В. об 11 годині 23 хвилині у м. Івано - Франківську, повний текст складено 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (надалі ГУ НП в Івано-Франківській області, відповідач) про визнання дій, пов`язаних із здійсненням моніторингу робочого часу співробітників Коломийського РВП та здійснення перевірки несення служби нарядом СРПІ «Ідеал-15» заступником начальника ВГП Харіним Сергієм Володимировичем без наявності плану заходів затвердження начальником відділу головної інспекції неправомірними та протиправними; визнання дій, пов`язаних із написанням Доповідної записки «Про результати перевірки окремих напрямків службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВІ ГУНП в Івано-Франківській області від 25.04.2023 заступником начальника ВТІ Харіним Сергієм Володимировичем без доповіді начальнику ГУ НП в Івано-Франківській області С.В. Безпалько на час винесення наказу № 92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» неправомірними та протиправними; визнання дій, пов`язаних із не ознайомленням з наказом № 92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» неправомірними та протиправними; визнання дій, пов`язаних із не ознайомленням з дисциплінарною справою неправомірними та протиправними; визнання дій відповідача, в особі дисциплінарної комісії, пов`язаних із не отриманням пояснень з боку позивача щодо обставин справи неправомірними та протиправними; визнання дій відповідача, в особі керівника Коломийського РВП ГУНІ в Івано-Франківській області, щодо винесення наказу по результатах дисциплінарного провадження оформленого висновку службового розслідування 09.05.2023 за фактом поступлення Доповідної записки «Про результати перевірки окремих напрямків службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 25.04.2003 неправомірними та протиправними.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 відмовлено в позові.

Суд виходив з того, що оскаржувані дії не породжують обов`язкових юридичних наслідків для позивача, оскільки в даному випадку саме особисте волевиявлення останнього у вигляді рапорту про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням понесли для ОСОБА_1 певні юридичні наслідки у вигляді звільнення та винесення відповідного наказу.

Суд зазначив, що питання щодо правомірності наказу №196 о/с від 25.04.2023 «Про звільнення зі служби в поліції» відносно ОСОБА_1 та поновлення останнього на відповідній посаді вже було предметом розгляду в справі №300/2681/23.

Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправним певних дій посадових осіб Національної поліції та скасування наказу про призначення службового розслідування не сприяє ефективному відновленню його прав у сфері трудових відносин, оскільки зазначене не створює жодних правових наслідків для позивача, внаслідок чого, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що протиправними діями відповідача було грубо порушено конституційні права позивача, а також грубо порушено вимоги ст.19 КАС України.

Так, не було враховано ту обставину, що відповідач підтвердив факт незаконного проведення службового розслідування відділом головної інспекції ГУ НП ( ОСОБА_2 ) під час моніторингу робочого часу співробітників Коломийського РВП, здійснено перевірку несення служби нарядом СРПП «Ідеал-15» на автомобілі «Mitsubishi Outlander», держ. номер НОМЕР_1 на ділянці автомобільного шляху регіонального значення Р-24 в м. Коломия зранку шляхом зняття ОСОБА_1 із місця несення служби та доставлення його до Коломийського РВП.

Після вказаних дій, близько 13.00 год. вже було відсторонено від посади, вилучено жетон, табельну зброю та видано наказ про відкриття дисциплінарного провадження в короткий проміжок часу без реєстрації Доповідної записки складеної ОСОБА_2 , а також без винесення наказу, який стосується відсторонення від посади.

Резолюція в Доповідній записці проставлена начальником ГУ НП в Івано-Франківській області С.Беспалько, а саме «доповів 25.04.2023 - підпис) була письмово відображена після 18.15 год., а тому дисциплінарне провадження від 25.04.2023 не могло бути відкрито раніше 26.04.2023, що вказує на те, що при відсутності наказу про відкриття дисциплінарного провадження, а також при продовженні проходити службу за місцем знаходження наряду, ОСОБА_1 , міг написати рапорт про звільнення тільки 26.04.2023 у випадку оперативного реагування на наявні документи.

Дані обставини вказують на те, що позивачем правильно обрано спосіб захисту, а тому позов підлягає до задоволення.

Позивач має намір встановити справедливу сатисфакцію, яка стосується протиправності дій відповідача.

Факти визнання дій відповідача, а також наказу №92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» може вплинути в подальшому на права і обов`язки позивача при його прийнятті на посаду для проходження служби в органах поліції чи інших структурах.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч. 4 ст.229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України, та з 15.02.2021 перебував на посаді поліцейського СРПП Коломийського районного відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області в званні старшого сержанта поліції.

25.04.2023 заступником начальника ВГІ ГУ НП в Івано-Франківській області Харіним С.В. складено на ім`я начальника ГУ НП в Івано-Франківській області Доповідну записку «Про результати перевірки окремих напрямів службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області» (т.2 а.с.15).

25.04.2023 наказом Коломийського районного відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області від 25.04.2023 № 92 «Про призначення та проведення службового розслідування» у зв`язку із поступленням 25.04.2023 до ГУ НП в Івано-Франківській області доповідної записки «Про результати перевірки окремих напрямків службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області», відповідно до вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України та згідно наказу МВС України від 07.11.2018 № 893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України», призначено службове розслідування (т.1 а.с.14, т.2 а.с.11).

25.04.2023 позивачем подано на ім`я начальника ГУ НП в Івано-Франківській області рапорт, у якому ОСОБА_1 просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 25.04.2023.

В подальшому, наказом від 25.04.2023 за 196 о/с, згідно з частиною 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (т.1 а.с.15).

Не погодившись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 за № 300/2681/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ НП в Івано-Франківській області про скасування наказу від 25.04.2023 № 196 о/с, поновлення на роботі, зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Водночас, вважаючи, що вчинені посадовими особами відповідача 25.04.2023 дії, а також винесений наказ № 92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» протиправними, такими що пов`язані із вчинення цілеспрямованого тиску на написання позивачем рапорту на звільнення, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 808/965/17, від 10.02.2021 у справі № 640/9600/20.

Як свідчать встановлені обставини справи, позивачем заявлені вимоги, які, зокрема стосуються правомірності/протиправності дій та рішень відповідача та їх взаємозв`язку із звільненням ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Судом встановлено, що 25.04.2023 ОСОБА_1 власноручно написав на ім`я начальника ГУ НП в Івано-Франківській області рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 25.04.2023. Зазначений рапорт містить дату його складення 25.04.2023, підпис позивача, підставу для звільнення - власне бажання та дату звільнення 25.04.2023, цей рапорт прийнятий відповідачем, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудових відносин.

За результатами розгляду рапорту, враховуючи зазначену в рапорті про звільнення бажану дату звільнення 25.04.2023, начальником ГУ НП в Івано-Франківській області прийнято наказ № 196 о/с від 25.04.2023, яким позивача з 25.04.2023 звільнено зі служби в поліції згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що у даному випадку, єдиним правовим наслідком, що мав негативний вплив на законні права та інтереси позивача та на який останній вказує у позовній заяві є факт його звільнення зі служби в поліції на підставі його ж рапорту.

Водночас, в межах зазначеного адміністративного спору позивач не оскаржує його підставу - наказ № 196 о/с від 25.04.2023, однак зазначає про ряд окремих дій посадових осіб, а також про рішення щодо проведення службового розслідування, які на його думку, пов`язані із вчинення тиску на нього з метою написання рапорту на звільнення та просить визнати їх протиправними.

Колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм інформації.

Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10 лютого 2021 у справі № 640/9600/20.

Однак, оскаржувані дії не породжують обов`язкових юридичних наслідків для позивача, оскільки в даному випадку саме особисте волевиявлення останнього у вигляді рапорту про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням понесли для ОСОБА_1 певні юридичні наслідки у вигляді звільнення та винесення відповідного наказу.

Колегія суддів зазначає, що службове розслідування - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

В даному випадку службове розслідування було завершене у зв`язку із звільненням позивача зі служби за власним бажанням. Комплекс дій, які ОСОБА_1 оскаржує жодним чином не порушує його прав, оскільки такі не привели до жодних негативних наслідків та прийнятих з цього приводу рішень.

Суд першої інстанції доцільно звернув увагу на те, що питання щодо правомірності наказу №196 о/с від 25.04.2023 «Про звільнення зі служби в поліції» щодо ОСОБА_1 та поновлення останнього на відповідній посаді вже було предметом розгляду в справі №300/2681/23.

Також судом вірно звернуто увагу на те, що оскаржуваний наказ № 92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» вичерпав свою дію з моменту призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії у зв`язку з його виконанням.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Однак, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду не встановлено жодного порушення прав, свобод чи інтересів позивача з досліджуваних правовідносин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в справі №300/5652/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 14.05.2025.