Справа № 420/6591/23
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6591/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення з ним розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2018 року по 12 січня 2023 року, з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до судового рішення у справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення суду у справі № 420/8037/21; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2018 року по 12 січня 2023 року, з урахуванням раніше проведених виплат за судовими рішеннями у справах № № 420/1803/20, 420/8037/21; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 03 серпня 2018 року по 12 січня 2023 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до судових рішень у справах №№ 420/1803/20, 420/8037/21.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.06.2018 № 376 позивача звільнено з військової служби у запас та наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 03.08.2018 № 148 (військова частина НОМЕР_1 ) виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та знято з усіх видів забезпечення. Позивачем повідомлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року по справі № 420/926/21 його позов до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.01.2014р. по 28.02.2018р., зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018р. відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У свою чергу, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 420/926/21: апеляційну скарги військової частини НОМЕР_2 залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в повному обсязі та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, січень 2008р; ухвалено у цій частині постанову, якою визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. з урахуванням базового місяця, - січень 2008 р; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, - січень 2008 р., з урахуванням виплачених сум індексації; в іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року залишено без змін.

Позивач вказав, що на виконання даного рішення суду 12.01.2023 року грошові кошти були перераховані на картковий рахунок Позивача, отже, 12.01.2023 року був проведений остаточний розрахунок з Позивачем.

Як зазначив позивач, 26.01.2023 року його представник звернувся до Відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 року по справі № 420/8037/21. Проте, станом на 26.03.2023 року Відповідач відповіді на заяву Представника позивача від 26.01.2023 року не надав.

В обґрунтування своїх вимог позивач також покликається на норму ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року розрахунку при звільненні з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі №420/8037/21, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 04.04.2023 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

17.04.2023 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач не згодний з позовними вимогами. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що позивач просить нарахувати середній заробіток відповідно до приписів статей 116, 117 КЗпП не за порушення порядку основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, інших виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні, а за середній заробіток, який йому був нарахований відповідно до рішення суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21 на підставі статей 116, 117 КЗпП, що не передбачено чинним законодавством. Крім того, статті 116, 117 КЗпП не передбачають повторне стягнення середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку за рішенням суду.

18.04.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій у противагу твердженням відповідача зазначено, що судовий спір виник на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року по справі № 420/926/21 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 420/926/21. У відповіді звернуто увагу, що позивач не спирається в своїх вимогах на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21, а просить врахувати його при розгляді справи. При цьому, позивач зауважує, що вимоги стосовно повторного стягнення середнього заробітку за час затримки виплат не заявлено.

До суду 18.04.2023 року надійшла заява про зміну підстав позову, в якій представник позивача повідомив, що 15.04.2023 року отримав від Фінансово-економічного управління командування військово-морських сил Збройних Сил України відповідь на запит № 154/181/1-480 від 13.04.2023 р., відповідно до якої Відповідач фактично відмовив Позивачу у нарахуванні та виплаті середнього грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку.

На підставі викладеного, позивач просить суд (у редакції заяви про зміну предмету позову):

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) щодо проведення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21;

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року розрахунку при звільненні з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі №420/8037/21;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 його середне грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 РОКУ по 12.01.2023 poкy, розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21.

Ухвалою суду від 02.05.2023 року прийнято до провадження заяву представника позивача про зміну підстав позову (вх.№ЕС/3563/23 від 18.04.2023 року).

Ухвалою суду від 01.05.2023 року витребувано від Військової частини НОМЕР_4 довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за останні два місяця до звільнення зі служби (з визначенням розміру середньоденного грошового забезпечення).

Ухвалою суду від 05.06.2023 року повторно витребувано з Військової частини НОМЕР_4 довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за останні два місяця до звільнення зі служби (з визначенням розміру середньоденного грошового забезпечення) та зупинено провадження по справі № 420/6591/23 до одержання витребуваних документів.

Після надходження документів на виконання вказаної ухвали суду від 05.06.2023 року ухвалою суду від 09.08.2023 року провадження у справі №420/6501/23 було поновлено.

Ухвалою суду від 09.08.2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військову частину НОМЕР_2 та встановлено третій особі 5-денний строк з дати отримання цієї ухвали для подання пояснень до позовної заяви або відзиву на позовну заяву.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2018 року по 11 січня 2023 року. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2018 року по 11 січня 2023 року у сумі 89 000,81 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2024 року змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, викладено її в редакції, наведеній у цій постанові. Абзац 3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року викладено в такій редакції: «Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2018 року по 11 січня 2023 року у сумі 275 868,33 грн». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2024 року скасовано, а справу № 420/6591/23 направлено до Одеського окружного адміністративного суду на новий розгляд.

03.12.2024 року за вх. № 70168/24 вказана адміністративна справа № 420/6591/23 надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд головуючому судді Вовченко О.А.

Ухвалою суду від 09.12.2024 року прийнято до провадження адміністративну справу № 420/6591/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

24.12.2024 року (вх.№ЕС/77261/24) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем вже було отримано середнє грошове забезпечення за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року у загальній сумі 293022,39 грн., що підтверджується відповідними доказами, а відповідно, військова частина НОМЕР_1 вже понесла неодноразово відповідальність.

З покликанням на прийняті рішення у справі №420/926/21, у відзиві вказано, що позивач, зловживаючи своїми правами вже втретє звертається до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку з відповідача, з у урахуванням того, що вже двічі останнього було притягнуто до такого виду відповідальності, до того ж у всіх трьох справах, позивачем заявляється позовна вимога щодо визнання протиправною дій/бездіяльності Відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

24.12.2024 року (вх.№ ЕС/77727/24) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом на позов, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій - інвалідом війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 16.10.2020 року.

Наказом Міністра оборони України № 376 від 23 червня 2018 року (по особовому складу), відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) полковника ОСОБА_1 - начальника служби безпеки дорожнього руху ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу з наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №148 від 03 серпня 2018 року (по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 - начальника служби безпеки дорожнього руху ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23 червня 2018 року №376 з військової служби у запас за пунктом "б" ч.6 (за станом здоров`я) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 03 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважаючи, що відповідачем не проведено з позивачем повного розрахунку при звільненні, останній оскаржував таку бездіяльність до суду.

Судовими рішеннями у справі № 420/3935/19 військову частину НОМЕР_1 , зокрема, було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015 2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року (остаточний розрахунок з позивачем щодо цих виплат проведено відповідачем 16 грудня 2019 року).

Так, відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року по справі № 420/1803/20:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Як стверджують сторони, на виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_1 виплачено середньомісячне грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 по 15.12.2019 в розмірі 281 721 грн. 62 коп.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 420/4690/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 , зокрема, здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованим та фактично виплаченим йому розміром грошового забезпечення за період 01 березня по 03 серпня 2018 року; різницю між перерахованими і фактично виплаченими сумами одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015 2018 роки, виплаченої за судовим рішенням у справі № 420/3935/19; з урахуванням пункту 1 примітки додатку 1 та примітки додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01 січня 2018 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти (остаточний розрахунок з позивачем щодо цих виплат проведено відповідачем 28 квітня 2021 року).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року;

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21 позивачу виплачено 15526,59 грн, що підтверджується наданою до суду копією платіжного доручення №894 від 01.09.2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року по справі № 420/926/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018р. відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У свою чергу, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 420/926/21 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в повному обсязі та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, січень 2008р; ухвалено у цій частині постанову, якою визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в рахуванням базового місяця, - січень 2008р; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, - січень 2008р., з урахуванням виплачених сум індексації;

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року залишено без змін.

12.01.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року по справі № 420/926/21 відповідачем проведено виплату індексації грошового забезпечення у сумі 89 063,12 грн.

26.01.2023 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 року по справі № 420/8037/21.

У відповідь на вказане звернення відповідач листом від 13.04.2023 року №154/181/1-480 повідомив, що правових підстав для застосування статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців щодо виплати середньомісячного заробітку не вбачається.

Відмова відповідача обґрунтована тим, що пунктом 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства. На виконання пункту 4 Порядку 1078 військовою частиною НОМЕР_2 нараховано ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату індексації у сумі 52564,32 грн. Кошти буде виплачено ОСОБА_1 у квітні 2023 року. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 24.07.2013 № 774/13/84-13 нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється на працівників, а не на військовослужбовців.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, вважаючи, що відповідачем індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 28.02.2018 року виплачена несвоєчасно, тобто не в день звільнення, у зв`язку з чим він має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

В першу чергу, суд враховує, що Верховний суд у постанові від 14 листопада 2024 року вказав, що суди не з`ясовували як відповідач обчислив суми компенсації, що належало виплатити ОСОБА_1 та за який період проведено такі нарахування, не встановлювали чи вже було застосовано принцип пропорційності під час обрахування таких сум, не перевіряли аргументи відповідача щодо подвійного стягнення з нього спірних сум, не встановлювали меж періоду, за який компенсація була сплачена, та не досліджували докази, що це підтверджують.

Також, у постанові вказано, що у судових рішеннях відсутня правова оцінка наданим військовою частиною НОМЕР_1 документам, що свідчать про часткову виплату позивачу середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, починаючи з 04 серпня 2018 року і чи впливає розмір виплачених сум на розмір відшкодування, заявленого у цьому позові.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховних суд зазначив, що під час нового розгляду судам необхідно визначити період виникнення спірних правовідносин, починаючи з дати звільнення позивача, перевірити вже виплачені йому суми компенсації, передбачені статтею 117 КЗпП України на предмет застосування принципу пропорційності під час обчислення їхнього розміру, розрахувати/перевірити суму компенсації, що підлягає виплаті позивачу за поточний період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням висновків Суду у цій справі та указати конкретні суми, на які позивач має право та які відповідач зобов`язаний нарахувати йому та виплатити.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення за період з 16.03.2020 по 18.01.2023 включно з урахуванням норм абз.2 ч.3 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Суд зауважує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ так і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Судом встановлено, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу індексації.

Як вже встановлено судом, 12.01.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року по справі № 420/926/21 відповідачем проведено виплату індексації грошового забезпечення у сумі 89 063,12 грн.

Спірний період щодо права на нарахування та виплату на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 03.08.2018 року до 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 12.01.2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Саме таку позицію щодо порядку обчислення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку висловив Верховний Суд в своїй постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Виходячи з наведених обставин справи, суд приходить до висновку про те, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, наведені зокрема у постановах від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, спірний період стягнення середнього заробітку у даній справі умовно варто поділити на 2 частини:

- з 03.08.2018 по 18.07.2022;

- з 19.07.2022 по 18201.2023 року (не більше як за 6 місяців).

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Керуючись абз.1-3 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Встановлено, що п. 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно наданої відповідачем інформації шодо розміру грошового забезпечення, яке було нараховано ОСОБА_1 за червень та липень 2018 року, грошове забезпечення (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) за останні два місяці перед звільненням становить:

Червень 2018 року 17157,90 грн.;

Липень 2018 року 17157,90 грн.

Кількість календарних днів за останні два місяці перед звільненням:

Червень 2018 року 31 день;

Липень 2018 року 30 днів.

Усього 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 562,55 грн (17157,90х2/61).

Вирішуючи спірні правовідносини, застосовуючи вищенаведені зміни, період затримки розрахунку при звільненні позивача складає:

з 03.08.2018 по 18.07.2022 992 робочих днів;

з 19.07.2022 по 11.01.2023 - 127 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.08.2018 року по 18.07.2022 року складає 558049,60 грн. (992 робочих дні х 562,55 грн.).

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Істотність частки невиплаченої суми (89063,12) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 03.08.2018 року по 18.07.2022 року становить 15,96 % (89063,12 / 558049,60 * 100%).

Вирішуючи дану справу з урахуванням висновків, викладених Верховним судом у постанові від 14.11.2024 року, суд враховує, що при виплаті позивачу на виконання рішення суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року у розмірі 15526,59 грн віповідачем було застосовано принци пропорційності.

Вказане підтверджується наданою до суду довідкою-розрахунком середньоо заробітку за час затримки розрахунку з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року.

Щодо проведеної позивачу виплати середнього заробітку за час за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення суду по справі №420/1803/20, то суд зазначає.

Так, на виконання даного рішення відповідачем було виплачено позивачу 281721,62 грн.

При цьому періодом затримки розрахунку за який позивач провів таку виплату був з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року, тобто вказаний період склав 343 робочих дні та 500 календарних дні відповідно.

Виходячи з того, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 562,55 грн, то за вказаний період сума середнього заробітку склала б 192954,65 грн, у разі якби відповідач для визначення його розміру враховував робочі дні за даний період.

В даному ж випадку при виплаті середнього заробітку за час за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення суду по справі №420/1803/20 відповідачем враховувалась кількість календарних днів у період затримки, про що свідчить сума виплачених коштів, яка склала 281721,62 грн. (281275,00 грн. (562,55 грн*500 календарних дні).

Судом не встановлено, що при виплаті позивачу середнього заробітку за час за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення суду по справі №420/1803/20 відповідачем застосовувався принцип пропорційності.

Оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільненні покладається на відповідача у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток зважаючи на те, що відповідача рішенням суду по справі №420/1803/20, яке набрало законної сили вже виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 15.12.2018 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині вимог за період з 03.08.2018 року по 15.12.2018.

В той же час, зважаючи на встановлено судом обставини, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.12.2018 року по 18.07.2022 року, тобто за 898 робочих дні.

Без врахування принципу пропорційності сума такого заробітку склала 505169,90 грн.

В той же час, зважаючи на вищевказані висновки Верховного суду, виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача (за період з 16.12.2019 по 18.07.2022) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 80625,12 грн, тобто 15,96 % від 505169,90 грн.

Період стягнення з 19.07.2022 по 11.01.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на користь позивача (за період з 19.07.2022 по 11.01.2023) сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі складає 71443,85 грн (562,55 *127) грн.

Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача складає 152068,97 грн. (80625,12 +71443,85).

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2019 року по 11.01.2023 року;

- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 16.12.2019 року по 11.01.2023 року включно у сумі 152068,97 грн відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Розглядаючи дану справу суд зазначає, що відмова сама по собі не є рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень, оскільки така відмова має бути відображена саме у рішенні суб`єкта владних повноважень або у його діях.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2019 року по 11.01.2023 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 16.12.2019 року по 11.01.2023 року включно у сумі 152068,97 грн відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ),

Суддя О.А. Вовченко