Справа № 420/6941/25
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6941/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 березня 2024 року № 107 Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдата ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2024 року № 37/Н Од Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 ; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням усіх його складових та додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, з 09 березня 2024 року в розмірі встановленому законодавством; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити премію за березень 2024 року солдату ОСОБА_1 в розмірі встановленому законодавством.

Ухвалою суду від 17.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

29.03.2025 до суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про зміну предмету позову, у прохальній частині якої позивач просив суд: залучити у справу № 420/6941/25 співвідповідача: військову частину НОМЕР_2 ; змінити предмет позову у справі № 420/6941/25 таким чином: 1. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 09 березня 2024 року № 107 Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдата ОСОБА_1 . 2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2024 року № 37/Н Од Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 . 3. Визначити протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 17 березня 2024 року № 39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 як такий, що перебуває на тривалому лікуванні, як такого, що самовільно залишив військову частину. 4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням усіх його складових та додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, з 09 березня 2024 року в розмірі встановленому законодавством. 5. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити премію за березень 2024 року солдату ОСОБА_1 в розмірі встановленому законодавством.

Ухвалою суду від 02.04.2025 прийнято до провадження заяву представника ОСОБА_1 від 29.03.2025 про зміну предмету позову; залучено до участі у справі №420/6941/25 в якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача, у позовній заяві вказала, що не погоджується із прийняттям оскаржуваних наказів відповідачів та просить суд їх скасувати. Як вказала представник, підставою призначення службового розслідування щодо ОСОБА_1 стала необхідність перевірки тієї обставини, чи є факт його неприбуття до місця тимчасової дислокації військової частини таким, що має ознаки об`єктивної сторони дисциплінарного проступку. І початок його перебігу пов`язаний саме з 08.03.2024. Натомість, як вказала представник позивача, в акті службового розслідування № 27 на с. 3 зазначено, що ОСОБА_1 … « 09.03.2024 не повернувся з лікувальної установи» (абз. 2), «своїми діями без поважних причин з 08.03.24 по теперішній час порушив вимоги низки нормативно -правових актів» (абз. 3.), на с. 4 йдеться, що ОСОБА_1 «не прибув 09.03.2024 до тимчасового місця дислокації військової частини» (абз. 9). Аналогічний суперечливий зміст, як вказала представник, має й оскаржуваний наказ № 37/Нод від 15.03.2024, у якому фігурує як дата 08.03.2024, так і дата 09.03.2024 в якості початку СЗЧ ОСОБА_1 . Водночас, як вказала представник позивача, довідка ВЛК від 06.03.2024 №5477, отримана відповідачем у день її видачі засобами СЕДО від НВМКЦ «ГВКГ», не містить вказівки про прибуття позивача до розташування військової частини НОМЕР_1 у строк до 08(09).03.2024. Зазначена довідка визначає потребу ОСОБА_1 у звільненні від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів. Як вказала представник позивача, позивач переконаний у тому, що в його діях жодним чином не можуть бути встановлені ознаки вини у вчиненні дисциплінарного проступку, оскільки він завершував проходження процедури встановлення придатності до виконання обов`язків військової служби, за результатом якої лише 29.03.2024 позивач обстежений гарнізонною військово-лікарською комісією НВМКЦ «ГВКГ» відповідно до розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 №493 від 07.02.2024 (свідоцтво про хворобу №7656 вх №2326 від 19.04.2024). Поряд з цим, як вказала представник позивача, позивач мав бути увільнений від виконання обов`язків військової служби на період підготовки свідоцтва про хворобу без безпосереднього власного звернення до командування в/ч НОМЕР_1 , оскільки саме такий порядок ініціювання увільнення визначений законодавством як право військовослужбовця, проте не його обов`язок. Відповідачем також не врахований і не оцінений рапорт позивача від 08.03.2024 року про надання йому направлення до реабілітаційного центру на період увільнення від обов`язків військової служби, переданий для направлення військовій частині до ІНФОРМАЦІЯ_1 08.03.2024 о 9 год. 29 хв. (№ 1206/739) та отриманий військовою частиною засобами СЕДО. Відтак, як вказала представник позивача, командування військової частини, при наявності довідки ВЛК від 06.03.2024 №5477 та рапорту позивача від 08.03.2024 зобов`язано було увільнити позивача від виконання обов`язків військової служби за станом здоров`я на термін необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів, а отже у ОСОБА_1 не виникало обов`язку з`явитися до місця тимчасової дислокації відповідача ні у березні 2024 року, ні у подальшому з огляду на подання ним рапорту про звільнення з військової служби у квітні 2024 року. Тобто, як зазначила представник позивача, позивачем жодне невиконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань допущено не було, а тому призначення службового розслідування щодо ОСОБА_1 було безпідставним. Поряд з цим, як вказала представник позивача, у наказі відповідача № 107 від 09.03.2024 йдеться, що підставою призначення службового розслідування щодо ОСОБА_1 є рапорт начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , зареєстрований за № 1994 09.03.2024. Натомість виходячи з копії зазначеного рапорту, отриманої у відповідь на адвокатський запит, він зареєстрований 09.09.2024. У самому змісті акту службового розслідування № 27 також йдеться, що до нього доданий рапорт лейтенанта ОСОБА_3 вх. № 1991 від 09.09.2024 року (п. 1 Розділу 5 Акту). Позивач звертає увагу суду, що виходячи зі змісту наданих документів, які мають підтвердити факт самовільного залишення ним військової частини, невдається достеменно встановити, що процедура проведення службового розслідування дійсно відбувалась, а не була сфабрикована з огляду на значну кількість неточностей в оскаржуваних документах. Представник позивача вказала, що про недостовірність акту службового розслідування №27 та неможливість надання йому оцінки допустимого доказу свідчить той факт, що серед документів, які долучені до нього зазначені: доповідь № 207 від 17.01.2024 року по факту СЗЧ (без зброї) солдата ОСОБА_4 (яке відношення має СЗЧ іншого солдата з січня 2024 року до «дисциплінарного проступку» ОСОБА_1 у березні 2024 року незрозуміло); доповідь № 1557/995 від 09.03.2024 року по факту повернення з СЗЧ (без зброї) солдата ОСОБА_1 (якщо позивач повернувся з СЗЧ то незрозумілим видається факт притягнення його до дисциплінарної відповідальності). Іншою обставиною недопустимості акта службового розслідування № 27 як доказу у цій справі є те, як вказала представник, що відповідний документ затверджений особою, яка не має жодного відношення до комісії чи особи, якій доручено проведення службового розслідування командиром Відповідача 15.03.2024, у той час як акт підписаний 14.03.2024. Ймовірно, затвердження акта командиром військової частини ґрунтувалося на Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженій наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31.01.2024 № 40, за приписами якої акт складається, зокрема, за результатами проведення службових розслідувань. Поряд з цим, з матеріалів службового розслідування вбачається, що в порушення вимог п. 3 розділи IV Порядку № 608, ОСОБА_1 , не було повідомлено про факт проведення, службового розслідування, підстави його проведення, внаслідок чого фактично було позбавлено права подавати пояснення, документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб та реалізовувати інші права, передбачені Порядком № 608 для осіб, відносно яких проводиться службове розслідування. При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що військовій частині НОМЕР_1 було відомо його місце проживання у м. Києві, відповідач не намагався жодного разу вийти на зв`язок з позивачем у телефонному режимі (для підтвердження чого заявлене окреме клопотання про витребування доказів), доказів того, що наявний у військової частини номер телефону ОСОБА_1 був недоступний, матеріали службового розслідування не містять, як немає й жодних доказів спроби відповідача повідомити позивача й про факт службового розслідування щодо нього у соціальних мережах (месенджерах) чи через дружину, контакти якої у військової частини також є.

17.04.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач зазначив, що командиром військової частини НОМЕР_2 у відповідності до вимог Положення видано наказ від 17.04.2024 № 39-РС щодо обліку солдата ОСОБА_1 як таким, що самовільно залишив військову частину на підставі клопотання командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2024 № 1557/1649. Окрім цього, відповідно до пункту 15 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. У зв`язку із чим, солдату ОСОБА_1 за час відсутності на військовій службі підстав для виплати грошового забезпечення немає

19.04.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої представника позивача вказала, що оскільки у відзиві відповідача 2 не йдеться про те, що ним не визнається законність довідок ВЛК, рапортів позивача, їх надходження до в/ч НОМЕР_1 тощо, то очевидно у в/ч НОМЕР_2 відсутні заперечення щодо цих обставин, а тому логічно, що вони визнаються Відповідачем 2 як і той факт, що для кваліфікації дій ОСОБА_1 у березні 2024 року як самовільного залишення військової частини не було підстав та про інше у відзиві в/ч НОМЕР_2 на позовну заяву ОСОБА_1 не йдеться.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією з 24.02.2022 у військовій частині НОМЕР_1 .

У ході захисту територіальної цілісності України від повномасштабної збройної агресії з боку російських окупаційних військ особовий склад військової частини НОМЕР_1 , включаючи позивача, опинився у повному оточенні ворожих сил у м. Маріуполь Донецької області та 16.05.2022 разом з іншими оборонцями АДРЕСА_1 , які на той час знаходились на території МК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за наказом командування ОСОБА_1 здався у полон та був звільнений з полону 10.04.2023.

29.05.2023 ОСОБА_1 завершив попередню реабілітацію у медичному центрі НГУ «Нові Санжари».

З 31.05.2023 ОСОБА_1 перебував у відпустці за станом здоров`я, яка завершилась 29.06.2023.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 213 від 01.08.2023 ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця першого стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти(а.с.62).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09 березня 2024 року № 107 Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдата ОСОБА_1 , на підставі рапорту начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_3 , вх. № 1994 від 09.03.2024 року з метою уточнення причин і умов не прибуття до тимчасового місця розташування військової частини НОМЕР_1 з військово-медично-клінічного центру Головний військовий клінічний шпиталь в АДРЕСА_2 після проходження ВЛК згідно довідки колишнього стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 (без особистої зброї), а також встановлення ступеня вини дії якого стали причиною вчинення правопорушення(а.с.57-59).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2024 року № 37/Н Од Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 , за грубе порушення військової дисципліни, що призвело до порушення вимог статей 11, 12, 14, 16, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, керуючись положенням 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України відносно колишнього стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , накладено дисциплінарне стягнення передбачене пунктом «е» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у вигляді СУВОРОЇ ДОГАНИ призупинено з 09.03.2024 р. по час повернення виплату грошового забезпечення з утриманням щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168(а.с.63-66).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 17 березня 2024 року № 39-РС вирішено солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 як такого, що перебуває на тривалому лікуванні, обліковувати як такого, що самовільно залишив військову частину.

Позивач, не погоджуючись із прийняттям вказаних оскаржуваних наказів, звернувся до суду із цим позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У відповідності до частин 2-4 статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені в Статуті внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут).

Відповідно абзацу 2 статті 11 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Положеннями статті 11, 12 Статуту№ 548-XIV зазначено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, які перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, не допускати порушень, пов`язаних із дискримінацією за ознакою статі, сексуальним домаганням, насильством за ознакою статі, правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Положеннями 14, 15 Статуту № 548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до статті 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені в Дисциплінарному статуті.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту.

Так, згідно із статтею 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтями 84, 85 цього ж Статуту установлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608. Цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Враховуючи викладене, підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, доведена вина військовослужбовця, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення. При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.

Відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України (пункт 3 розділу ІV Порядку № 608).

Пунктом 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.

Так, за результатами службового розслідування складено акт службового розслідування №27 від 15.03.2024, затвердженого командиром Військової частини НОМЕР_1 , згідно опису обставин справи якого встановлено наступне:

«На підставі рапорту начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_3 вх. № 1994 від 09.09.2024 року, з метою уточнення причин і умов не прибуття до тимчасової місця дислокації військової частини НОМЕР_1 та відсутності без поважних причин колишнього стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 (без особистої зброї).

Про наявність будь-яких поважних причин нез`явлення на службу солдат ОСОБА_1 не доповідав. На телефонні дзвінки не відповідав.

06.03.2024 р. Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь Міністерства оборони України за допомоги системи електронного документообігу (СЄДО) вих. № 545/4/1274 від 06.03.2024 о 16:19 надіслала лист (вх. № 1354 від 06.03.2024) на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 № 901 Про затвердження Порядку здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, керуючись законом України від 05 жовтня 2017 року № 2155-VІII Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги (із змінами) в якому повідомляє про те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 , 1994 р.н. на підставі статті 17-г графи П Розкладу хвороб: потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів.

На даний час військова частина НОМЕР_1 (місце дислокації - АДРЕСА_3 ) виконує бойові завдання в Донецькій області в умовах особливого періоду. Військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 перебувають на казарменому становищі.

Відтак, діючи на порушення зазначених вимог та обов`язків, солдат ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем призваним у зв`язку із мобілізацією та проходячи військову службу на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому звані «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою назавжди ухилитися від обов`язків військової служби, 09.03.2024 р. не повернувся з лікувальної установи (Національний військово-медичний клінічний центр Головний військовий клінічний госпіталь Міністерства оборони України) після проходження лікування та медичного огляду військово-лікарської комісії, тобто вчинив дезертирство та ухиляється від військової служби не повідомляючи про себе органам військового управління, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу до розташування вказаної військової частини, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.».

Щодо посилання позивача на положення п.240 Положення № 1153/2008 від 10.12.2008 та те, що позивач мав бути увільнений від виконання обов`язків військової служби на період підготовки свідоцтва про хворобу без безпосереднього власного звернення до командування в/ч НОМЕР_1 , оскільки саме такий порядок ініціювання увільнення визначений законодавством як право військовослужбовця, проте не його обов`язок, суд зазначає наступне.

У відповідності до п.240 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я, крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (за винятком розумових, сенсорних, психологічних вад та інших захворювань, визначених Міністерством оборони України), які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом. Військовослужбовці, які були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, та яким згідно з прийнятими рішеннями дозволено проходити військову службу за контрактом на визначених посадах, можуть бути звільнені з військової служби до закінчення строку контракту в порядку, визначеному пунктом 35 цього Положення.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформлюються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Рішення про дальше проходження військової служби військовослужбовцями, яких визнано обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець, на підставі відповідних клопотань. Після прийняття рішення про продовження проходження військової служби зазначені військовослужбовці можуть бути звільнені з військової служби на загальних підставах.

Разом з тим, довідка ВЛК від 06.03.2024 №5477 не є висновком (постановою) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я.

Так, вказаною довідкою ВЛК від 06.03.2024 №5477 засвідчено проведення медичного огляду у гарнізонній ВЛК комісії НВМКЦ «ТВКТ» 06.03.2024; встановлено, що захворювання, Так, пов`язане із захистом Батьківщини. Солдат ОСОБА_1 потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних дні.

Як зазначалось судом, в ході службового розслідування Комісією встанволено, що 06.03.2024 р. Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь Міністерства оборони України за допомоги системи електронного документообігу (СЄДО) вих. № 545/4/1274 від 06.03.2024 о 16:19 надіслала лист (вх. № 1354 від 06.03.2024) на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 № 901 Про затвердження Порядку здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, керуючись законом України від 05 жовтня 2017 року № 2155-VІII Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги (із змінами) в якому повідомляє про те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 , 1994 р.н. на підставі статті 17-г графи П Розкладу хвороб: потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів.

Однак, докази того, що ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я із долученням відповідної довідки від 06.03.2024, матеріали справи не містять.

В той же час положеннями ст.12 Статуту № 548-XIV встановлено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

За таких обставин, суд не погоджується із посиланням представника позивача, що при наявності довідки ВЛК від 06.03.2024, відповідач зобов`язаний був звільнити від виконання службових обов`язків за станом здоров`я, без подання відповідного рапорту.

Щодо заяви позивача від 08.03.2024(а.с.72) про видачу направлення в реабілітаційний центр для відновлення здоров`я, яка наявна в матеріалах справи, суд враховує, що жодних доказів направлення та/або отримання вказаної заяви командиром військової частини НОМЕР_1 , позивачем надано не було.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності здійснено із порушенням процедури проведення службового розслідування.

Як зазначалось судом, відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України (пункт 3 розділу ІV Порядку № 608).

Однак, жодних доказів того, що ОСОБА_1 був ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування та/або, що позивачу була надана можливість подати пояснення щодо обставин справи, матеріали справи не містять.

Посилання в акті службового розслідування на те, що «Про наявність будь-яких поважних причин нез`явлення на службу солдат ОСОБА_1 не доповідав. На телефонні дзвінки не відповідав.», не підтверджено жодними доказами, актами.

Поряд з цим, п.1 розділу 4 Порядку № 608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Однак, акт службового розслідування не містить доведеність вини військовослужбовця та надання оцінки усім обставинам справи, з огляду на наявність довідки ВЛК від 06.03.2024 №5477, а також рапорт ОСОБА_1 про направлення його в реабілітаційний центр від 08.03.2024, отриманий ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.71-72). Вказаним обставинам, під час службового розслідування, не було надано відповідну оцінку.

Враховуючи викладене та те, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності здійснено із порушенням процедури проведення службового розслідування, без з`ясування усіх обставин та виникнення станом на 06.03.2025 підстав для можливого подальшого звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я, суд приходить висновку про недоведеність вини військовослужбовця і наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині:

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2024 року № 37/Н Од Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 .

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 17 березня 2024 року № 39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 як такий, що перебуває на тривалому лікуванні, як такого, що самовільно залишив військову частину.

При цьому, суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 березня 2024 року № 107 Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдата ОСОБА_1 , з огляду на те, що вказаний наказ сам по собі не створює безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності і, відповідно, не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням усіх його складових та додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, з 09 березня 2024 року в розмірі встановленому законодавством; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити премію за березень 2024 року солдату ОСОБА_1 в розмірі встановленому законодавством., суд вважає їх передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що вказаним рішенням суду скасовано накази про результати службового розслідування та облікування за військовою частиною, відмінною від якої він проходив військову службу і відсутні підстави вважати, що після виконання рішення суду будуть порушенні права позивача на отримання грошового забезпечення у розмірі, встановленому діючим законодавством України.

Суд наголошує, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) від 15 березня 2024 року № 37/Н Од Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; АДРЕСА_3 ) від 17 березня 2024 року № 39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ; АДРЕСА_4 ), колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 як такий, що перебуває на тривалому лікуванні, як такого, що самовільно залишив військову частину.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра