Справа № 580/12132/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Шіндер Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом Державної установи «Черкаська виправна колонія (№ 62)» до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення арешту та зобов`язання вчинити дії щодо зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Державна установа «Черкаська виправна колонія (№ 62)» (далі - позивач/ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)») звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач/апелянт/Другий відділ ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ)) з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника ВП № НОМЕР_1, винесену 13 серпня 2024 року головним державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) Сидоренко Аллою Григорівною;

- зобов`язати Другий відділ ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) вчинити дії щодо зняття арешту з майна, накладеного згідно з постановою від 13 серпня 2024 року ВП № НОМЕР_2.

Позовні вимоги позивача ґрунтувались на твердженні про протиправність накладення арешту на майно, яке перебуває у користуванні органів та установ виконання покарань. Зокрема, позивач посилався на положення статті 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV, відповідно до якої майно, що належить органам і установам виконання покарань, перебуває в їх оперативному управлінні або у повному господарському віданні. Вказаною нормою передбачено заборону звернення стягнення на таке майно, що, на думку позивача, свідчить про незаконність дій з його арешту.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року позов ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)» задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Другого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) про арешт майна боржника ВП № НОМЕР_1 від 13 серпня 2024 року, якою накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)».

Зобов`язано Другий відділ ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) вчинити дії щодо скасування реєстрації обтяжень майна ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)» в Державному реєстрі речових прав, здійсненої на підставі постанови про арешт майна боржника від 13 серпня 2024 року ВП № НОМЕР_1, а саме: арешту на нерухоме майно за № 56251526 та заборони на відчуження рухомого майна за № 31497208.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Другого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) на користь Державної установи «Черкаська виправна колонія (№ 62)» судовий збір у сумі 3 028, 00 грн.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що майно органів та установ виконання покарань, у тому числі ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)», відповідно до положень статті 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» перебуває у державній власності та закріплене за ними на правах оперативного управління або повного господарського відання, використовується виключно для виконання службових завдань і не може бути об`єктом стягнення. Накладення арешту на таке майно є протиправним, оскільки суперечить прямій нормі закону, яка забороняє звернення стягнення на майно установ виконання покарань.

В апеляційній скарзі Другий відділ ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про виконавче провадження» та безпідставно визнав протиправною постанову про арешт майна. На час винесення постанови про арешт майна підстави для її скасування, передбачені частиною 4 статті 59 вказаного Закону, були відсутні, а отже, дії державного виконавця є законними. Крім того, факт належності майна установі виконання покарань сам по собі не є безумовною підставою для звільнення такого майна від арешту, оскільки норми спеціального законодавства не містять чіткої заборони на стягнення щодо майна, яке використовується не виключно у виконанні покарань. Апелянт також наголошує, що суд першої інстанції не врахував зміст і мету застосування заходів примусового виконання, передбачених законом, та не дослідив належним чином докази щодо заборгованості позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач навів доводи щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити скаргу без задоволення. Зазначив, що накладення арешту на майно ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)» є протиправним, оскільки воно перебуває у державній власності, використовується на правах оперативного управління виключно для виконання завдань, покладених на установу, і відповідно до статті 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» не може бути об`єктом звернення стягнення. Відповідач підкреслив, що суд першої інстанції правильно врахував норми спеціального законодавства та сформовану судову практику, зокрема рішення у справах № 580/6306/22, № 580/1627/20, № 580/1673/19, які підтверджують заборону звернення стягнення на майно установ виконання покарань, незалежно від його виду чи форми зберігання. Також наголосив, що виправна колонія є бюджетною неприбутковою установою, яка фінансується з державного бюджету, а її майно не може бути предметом застави чи примусового виконання.

Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь позивача в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 13 серпня 2024 року державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання вимоги Головного управління ДПС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) № Ю-45096-50У від 05 червня 2024 року про стягнення з ДУ «Черкаська виправна колонія № 62» на користь Головного управління ДПС у Черкаській області боргу у сумі 1 817 352, 34 грн.

Відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження відносно «Черкаської виправної колонії (№ 62)» () виконавче провадження № НОМЕР_1 входить до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_3.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження № НОМЕР_1 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, постанова про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника та постанову про звернення стягнення на майно боржника.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на підставі постанови Другого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) від 13 серпня 2024 року ВП № НОМЕР_1 зареєстровано арешт на нерухоме майно за № 56251526 та зареєстровано обтяження на рухоме майно за № 31497208.

Не погоджуючись з постановою про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно від 13 серпня 2024 року ВП № НОМЕР_1, реєстрацією в Державному реєстрі речових прав арешту нерухомого майна та заборони на відчуження рухомого майна, позивач звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

За визначенням статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Стаття 10 Закону № 1404-VIII передбачає наступні заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом частини п`ятої статті 48 Закону № 1404-VIII у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Наявність накладеного виконавцем у процесі виконавчого провадження арешту державного або комунального майна, крім арешту, накладеного у кримінальному провадженні, не перешкоджає продажу шляхом приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

За змістом наведених положень Закону № 1404-VIII можна дійти висновку, що виконавець зобов`язаний здійснювати примусове виконання рішень шляхом звернення стягнення на майно боржника, зокрема через його арешт, вилучення та реалізацію, у межах суми стягнення та відповідно до встановленого порядку.

Водночас частина п`ята статті 48 зазначеного Закону прямо встановлює, що таке звернення стягнення не допускається щодо майна, на яке згідно із законом не може бути накладено арешт.

Таким чином, навіть за наявності виконавчого документа, арешт майна не може бути застосований у випадках, коли законом прямо передбачено заборону звернення стягнення на відповідне майно.

Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV) визначено правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2713-IV державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 26 Закону № 2713-IV майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань. Управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який закріплює його за органами і установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, створеними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, збереження та раціональне використання цього майна.

При цьому, частиною п`ятою статті 26 Закону №2713-IV закріплено, що звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається.

Приписами статті 77 Господарського кодексу України встановлено, що казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Інші особливості господарської та соціальної діяльності казенних підприємств визначаються цим Кодексом, законом про державні підприємства та іншими законодавчими актами.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну установу «Черкаська виправна колонія (№ 62)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 квітня 2024 року № 1075/5 (далі - Положення № 1075/5), Черкаська виправна колонія (№ 62) є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - ДКВС України).

Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст).

Діяльність виправної колонії контролюється та координується Департаментом з питань виконання кримінальних покарань (далі - Департамент).

Управління та контроль за діяльністю виправної колонії у сфері ресурсного забезпечення, матеріально-технічних ресурсах, необхідних для здійснення виробничої діяльності, у тому числі комунальних послугах, продуктах харчування та речовому забезпеченні здійснюється державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Виправна колонія є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, може мати інші печатки та штампи.

Виправна колонія є бюджетною неприбутковою установою.

Пунктом 13 Положення № 1075/5 передбачено, що майно виправної колонії перебуває у державній власності, використовується нею на правах оперативного управління виключно для забезпечення виконання її завдань та не може бути об`єктом застави.

Згідно із пунктом 14 Положення № 1075/5 виправна колонія утримується за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.

З урахуванням наведених нормативно-правових актів, можна дійти висновку, що ДУ «Черкаська виправна колонія (№ 62)» є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України та виконує покладені на неї державні функції у сфері виконання кримінальних покарань, а майно, яке перебуває у користуванні цієї установи, є власністю держави, а не самої колонії та передане їй на правах оперативного управління для забезпечення виконання службових завдань.

При цьому, Закон № 2713-IV чітко і однозначно передбачає заборону звернення стягнення на таке майно, незалежно від наявності виконавчого документа чи статусу стягувача.

Таким чином, арешт і подальше звернення стягнення на майно виправної колонії, навіть у межах виконавчого провадження, є протиправним, оскільки прямо суперечить спеціальному закону, який має переважну юридичну силу у цьому питанні.

Посилання апелянта на відсутність підстав для зняття арешту відповідно до статті 59 Закону № 1404-VIII є безпідставним у цьому випадку, оскільки така норма регулює виключно процесуальний порядок зняття арешту у випадках, коли арешт накладений законно. Натомість у даній справі йдеться про визнання протиправною самої постанови про арешт майна, яка була прийнята з порушенням вимог Конституції України та спеціального законодавства. Арешт майна, який заборонений прямою нормою закону, не потребує додаткових процедурних підстав для його скасування.

Також є безпідставними твердження апелянта про наявність правового статусу виправної колонії як юридичної особи, оскільки наявність у неї такого статусу не змінює того факту, що вона є державною установою у складі Державної кримінально-виконавчої служби України, а майно, яким вона користується, належить державі та перебуває у неї на праві оперативного управління.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.