Справа № 420/30122/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/30122/24

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,

повний текст судового рішення

складено 16.01.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС) та просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 26.08.2024 р. №138-24 про позбавлення його додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з метою отримання посвідки особи, яка потребує додаткового захисту, він звернувся до ДМС з рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/21817/23, проте йому було повідомлено, що він зможе отримати даний документ через два тижні, однак після повернення через два тижні до ДМС йому було вручено повідомлення про позбавлення додаткового захисту №101 від 02.09.2024 року.

Позивач також зазначає, що він погано розуміє українську мову, при проведенні співбесіди не було залучено перекладача, що ставить під сумнів його покази. Орган ДМС при винесенні оспорюваного рішення повинен був зробити запит до Служби безпеки України для встановлення факту чи дійсно він своїми діями становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Крім того, з моменту притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.204-1 КУпАП у 2021 році минуло більше року, він сплатив штраф та більше не притягався до адміністративної відповідальності, а тому вважається погашеною. Він не займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці України, а зазначення про це у оскаржуваному рішенні є припущеннями відповідача.

На думку позивача, позбавлення його додаткового захисту здійснено за відсутності підстав, визначених ч.5 ст.11 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому рішення ДМС України від 26.08.2024 р. №138-24 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану.

Рішенням ДМС від 14.06.2017 року №249-17 позивача визнано особою, яка потребує додаткового захисту, та документовано посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту.

11 липня 2023 року ДМС було прийнято рішення №108-23, відповідно до якого Гул ОСОБА_2 позбавлений додаткового захисту у зв`язку з тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національної безпеки України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення ДМС від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення його додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року по

справі №420/21817/23 позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Скасовано рішення ДМС від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2024 року по справі №420/21817/23 апеляційну скаргу ДМС залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року - без змін.

26 серпня 2024 року ДМС повторно прийнято рішення про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту №138-24, відповідно до якого він позбавлений додаткового захисту у зв`язку з діяльністю, що становить загрозу національної безпеці України.

Вважаючи вказане рішення протиправне, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ДМС від 26.08.2024 року №138-24 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту є законим та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За положеннями п.п.6 та 7 ч.1 ст.1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон), іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч.3 ст.4 Закону, іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону, іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно ч.5 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Частинами 7-10 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч.14 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п.6, 9, 19 ст.1, п.5 ст.3 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України.

Відповідно до п.10, 30 розділу ІІ, п.33, абз.6 п.46 розділу ІІІ Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020, сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.

Зростає кількість порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності.

Україна, прагнучи зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам, негативним наслідкам зміни клімату, а також у попередженні та подоланні наслідків надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру.

Громадянин має відчувати себе у безпеці. Україна рішуче налаштована на утвердження конституційного принципу верховенства права, рівності усіх перед законом. З метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання держава буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.

Оцінюючи оскаржене рішення ДМС від 26.08.2024 р. №138-24 колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 14 липня 2017 року ОСОБА_1 було видано проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, серії СР 000594, строк дії до 14.06.2022 року.

26.09.2021 року позивач незаконно, поза встановленими пунктами пропуску, перетнув державний кордон з України в Республіку Польща в складі групи осіб з метою подальшого слідування до країн Європи.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.09.2021 року у справі №454/3730/21 Гул Мохаммад ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

З оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для проведення відповідної процедури, передбаченої ст.11 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту став лист ДСІОБГ ДМС від 18.07.2024 року №8.5/1985-24, з урахуванням листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.07.2023 року №21/10982-23.

Так, процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за №1146/19884 (далі Правила №649).

Розділом VII Правил № 649 врегульована процедура оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 7.1 Розділу VII Правил №649 встановлено, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 7.4 Розділу VII Правил №649, у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

На виконання наведених вище приписів, листом ДМС від 02.08.2024 року №5100.5.1-8596/5100.5.1.1-24 позивача повідомлено про те, що 05.08.2024 року о 10 год. 00хв. останній повинен прибути за вказаною адресою для оформлення посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, а також проведення процедур відповідно до ст.11 Закону України Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту, про що свідчить його особистий підпис.

Таким чином, всупереч доводам апелянта, ОСОБА_1 належним чином проінформовано про початок відповідної процедури, що свідчить про дотримання відповідачем вимог, передбачених Правилами №649.

05.08.2024 року заступником управління -начальником відділу по роботі з шукачами захисту Є.Юзиком (далі працівник) була проведена з позивачем співбесіда, яка фіксувалася з допомогою аудіозапису.

З протоколу співбесіди, а також аудіозапису цієї співбесіди, який було досліджено судом першої інстанції вбачається, що співбесіда проводилась російською мовою, так як позивач повідомив працівника ДМС, що він володіє російською мовою та погано розуміє українську мову, водночас працівником ДМС був запропонований перекладач для проведення співбесіди, однак позивач відмовився, та йому було повідомлено, що у разі потреби у перекладача позивач має про це повідомити працівника ДМС, та протягом усієї співбесіди позивач такого прохання не заявляв. Також, наприкінці співбесіди працівник запитав у позивача чи всі питання були йому зрозумілі, на що останній відповів стверджувально.

Аналізуючи матеріали аудіозапису співбесіди з позивачем, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що зміст вказаного аудіозапису повністю відповідає змісту протоколу співбесіди, який складеним державною мовою та підписано позивачем, що свідчить про безпідставність твердження останнього, що співбесіда велась з ним мовою, яку він не розуміє.

Таким чином, доводи апелянта, що ДМС порушено процедуру відносно позбавлення позивача додаткового захисту, зокрема щодо незалучення перекладача, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач послався на ч.5 ст.11 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту про те, що особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Як було зазначено вище, згідно постанови Сокальського районного суду Львівської області по справі 454/3730/21 від 29 вересня 2021 р. позивач 26 вересня 2021 року у складі групи осіб, спільно з іншими громадянами Ісламської Республіки Афганістан у кількості 3-х осіб вчинив незаконне, поза пунктами пропуску перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, на напрямку 757 прикордонного знаку, територія Савчинської ОТГ, Червоноградського району, Львівської області, внаслідок чого о 22 год. 50 хв. 26 вересня 2021 року був затриманий посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща, 28 вересня 2021 року о 13 год. 00 хв на підставі ст.ст.3.6 Угоди між Україною та Європейським співтовариством Про реадмісію осіб даного громадянина було передано на територію України представникам відділу прикордонної Служби «Нісмичі» в пункті пропуску через державний кордон «Угринів-Долгобичув».

Вищевказаною постановою позивач був визнаний у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого до ст.204-1 ч.2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 8500 грн., який він добровільно сплатив.

При цьому, суд враховує, що зі змісту протоколу співбесіди встановлено, що на момент незаконного перетину державного кордону України позивач повністю усвідомлював власні дії щодо порушення чинного законодавства. Зокрема він зазначив, що незважаючи на перебування в Україні у статусі особи, який надано додатковий захист та документовано відповідними посвідченнями (внутрішнім та для виїзду за кордон), володіючи інформацією про можливість законно залишити територію України та виїхати до країн Європейського Союзу, через небажання скористатися процедурою отримання офіційного дозволу на в`їзд до ЄС, скористався каналом нелегальної міграції, тобто фактично не заперечував вказаних обставин.

Згідно ст.1 Закону України «Державний кордон України» №1777 від 04.11.1991 року державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору (далі Закон №1777).

Відповідно до абз.3 ст.2 названого Закону, захист державного кордону України є невід`ємною частиною загальнодержавної системи забезпечення національної безпеки і полягає у скоординованій діяльності військових формувань та правоохоронних органів держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Ця діяльність провадиться в межах наданих їм повноважень шляхом вжиття комплексу політичних, організаційно-правових, дипломатичних, економічних, військових, прикордонних, імміграційних, розвідувальних, контррозвідувальних, оперативно-розшукових, природоохоронних, санітарно-карантинних, екологічних, технічних та інших заходів.

Приписами ст.ст.11 та 24 Закону №1777 особи, транспортні засоби, вантажі та інше майно, що перетинають державний кордон України, підлягають прикордонному і митному контролю.

Дозвіл на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу надає і здійснює у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку відповідний орган Державної прикордонної служби України.

Відповідно до п.6) ч.1 ст.1 Закону України Про національну безпеку України загрозами національній безпеці України є явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;

Згідно п.9) ч.1 ст.1 ЗУ №1777 національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У п.63 Стратегії національної безпеки України визначено, що для системного захисту України від загроз національній безпеці необхідним є розвиток сектору безпеки і оборони. Для цього Україна: ….забезпечить розвиток та удосконалення загальнодержавної системи захисту державного кордону, зокрема імплементацію європейських стандартів прикордонної безпеки, скоординовану діяльність державних органів України та військових формувань для системного розвитку інтегрованого управління кордонами;

автоматизує процеси надання адміністративних послуг іноземцям та особам без громадянства, посилить міграційний контроль на державному кордоні і всередині держави для забезпечення дотримання іноземцями та особами без громадянства законодавства України.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що порушення державного кордону є порушенням системи забезпечення національної безпеки, відтак дії позивача з незаконного перетину кордону з Республікою Польща несуть загрозу національній безпеці.

При цьому, судова колегія не приймає до уваги посилання позивача на те, що на момент прийняття спірного рішення він вважається таким, що не притягувався до адміністративної відповідальності (зі спливом відповідного строку після прийняття постанови Сокальського районного суду Львівської області по справі №454/3730/21 від 29 вересня 2021 р.), оскільки вказана обставина не спростовує факту незаконного перетину позивачем кордону, який і став підставою прийняття спірного рішення про позбавлення додаткового захисту.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є правильним.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки в суді першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Згідно ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст.316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький