Справа № 140/12806/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/12806/24 пров. № А/857/4605/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Василюк В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року (головуючий суддя Плахтій Н.Б., м. Луцьк, проголошено о 11:24:31, повне судове рішення складено 31.12.2024) у справі № 140/12806/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (далі - ППР):

- №-0306-UA0036342 на суму 210025,90 грн;

- №-0306-UA0036342 на суму 602806,13 грн;

- №-0306-UA0036342 на суму 524179,25 грн;

- №-0306- НОМЕР_1 на суму 476526,59 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що у оскаржуваних ППР нарахований земельний податок з фізичних осіб за періоди: 2021, 2022, 2023, 4 місяці 2024 року за земельну ділянку з кадастровим номером :15:008:0108, розташовану в АДРЕСА_1 , співвласником якої є позивач, та такий податок останній вважає нарахований з порушенням вимог законодавства.

Водночас позивач не погоджується з вищевказаними ППР, з огляду на те що 28.12.2018, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватний нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Лехкобит Л.В. за №1549, ОСОБА_1 , разом із ОСОБА_2 було придбано у спільну сумісну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 9,8062 га з кадастровим номером :15:008:0108, цільове призначення: для розміщення готельного комплексу з автосервісом, закладом громадського харчування та автопаркінгом. Іншим покупцем і співвласником вказаної земельної ділянки став громадянин ОСОБА_3 .

У квітні 2019 року продавець вказаної земельної ділянки - ОСОБА_4 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до покупців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 9,8062 га з кадастровим номером :15:008:0108 недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.04.2019, по справі №159/2179/19, про забезпечення позову було вжито заходів щодо забезпечення позову та накладено арешт на вищевказану земельну ділянку.

Справа слухалася судами різних інстанцій неодноразово.

Також, до винесення Верховним Судом постанови від 07.12.2022 у справі №159/2179/19, ОСОБА_4 у серпні 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про витребування майна - земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння (справа №159/4766/21).

Ухвалою про забезпечення позову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.08.2021 по справі №159/4766/21 було накладено арешт на вказану земельну ділянку, заборонено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчиняти дії, спрямовані на відчуження земельної ділянки (у тому числі заборонено укладати договори іпотеки, купівлі-продажу, дарування, тощо), а також заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно цієї земельної ділянки.

Позивач зазначав, що з урахуванням тривалості судових розглядів у вказаних вище справах, лише 28.02.2024 остаточно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули права власності на земельну ділянку загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 .

На думку позивача, він, у період із 28.12.2018 по 28.02.2024, не був власником вказаної земельної ділянки та, відповідно, не був суб`єктом плати за землю, а відтак, в силу положень підпункту 14.1.72 статті 14, підпункту 269.1.1.1. пункту 269.1. статті 269, підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270, підпункту «д» пункту 286.1. статті 286 ПК України не мав обов`язку сплачувати земельний податок за 2021, 2022, 2023 та два місяці 2024 року.

Крім того, позивач покликався на невідповідність розрахунку податкового зобов`язання вимогам нормативних документів та вважав, що оскаржені ППР містять суттєві розбіжності та помилки, пов`язані із розрахунком податкового зобов`язання з земельного податку. Позивач наголошував, що розрахунок суми земельного податку здійснювався не у відповідності до вимог нормативних актів, а вказані в ППР розміри нарахованого земельного податку є помилковими.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про помилковість твердження позивача, що він набув право власності на земельну ділянку 28.02.2024, а саме - після прийняття Верховним Судом рішення від 28.02.2024. Суд першої інстанції вважав, що допоки фізична особа є власником земельної ділянки і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є актуальними відомості про неї як про власника, така особа є платником земельного податку.

Щодо аргументів позивача про те, що контролюючим органом невірно проведений розрахунок податкових зобов`язань у спірних ППР, то суд першої інстанції зазначив, що визначені суми податкових зобов`язань, згідно з оскаржуваними ППР, обраховані контролюючим органом вірно. При цьому суд враховував пояснення представника відповідача про те, що формування податкових повідомлень-рішень здійснюється програмним забезпеченням автоматично із застосуванням формули, у якій враховується кількість днів, а не місяців користування земельною ділянкою.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач наполягає на тому, що в силу наявності цивільних спорів у справах №159/2179/19, № 159/7466/21 він не мав статусу власника земельноі? ділянки у період з 28.12.2018 по 28.02.2024 року. Більше того позивач вважає, що незважаючи на рішення судів у згаданих цивільних справа, зазначення в даних Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но власником земельноі? ділянки ОСОБА_1 , не свідчить виключно, що позивач був власником ділянки протягом 28.12.2018 28.02.2024 років, а відтак мав обов`язок сплачувати земельнии? податок.

Також позивач вважає невиправданим відступом від встановленого нормативним актом порядку визначення податкового зобов`язання твердження відповідача та відповідне його зазначення в оскарженому рішення суду першої інстанції позиції, що формування податкових повідомлень-рішень здіи?снюється програмним забезпеченням автоматично із застосуванням формули, у якіи? враховуються кількість днів, а не місяців користування земельною ділянкою. Переконаний, що використання саме місячного періоду при нарахуванні земельного податку також передбачено абз. 3 підпункту 286.5. ст. 286 ПК Украі?ни, згідно якого - у разі переходу права власності на земельну ділянку або права на земельну частку (паи?) від одного власника - юридичноі? або фізичноі? особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося и?ого право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У відповідь на апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому проти вимог позивача заперечив, просить суд відмовити у задоволенні скарги, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін. У своїх доводах відповідач зазначає про згоду з висновками суду першої інстанції та наполягає на тому, що позивач є платником земельного податку у зазначених в спірних ППР періодах.

Представник позивача подав клопотання (вх. К-30010/25 від 14.05.2025) про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вищезазначеного клопотання. Колегія суддів вважає за можливе провести розгляд даної справи за відсутності представника позивача так як неявка в судове засідання представника не є перешкодою для розгляду справи.

Також, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Разом з тим, колегією суддів враховується, що обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи не визнавалася, а наявних у справі матеріалів достатньо для вирішення справи.

З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, які були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом з`ясовано, 28.12.2018 між продавцем ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв ОСОБА_5 , та покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Лехкобит Л.В. за №1549. Згідно договору продавець, в особі представника, передає у власність покупцям, а покупці приймають у власність земельну ділянку, розташована по АДРЕСА_1 , площею 9,8062 га, кадастровий номер :15:008:0108, цільове призначення: для розміщення готельного комплексу з автосервісом, закладом громадського харчування та автопаркінгом.

З Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 25.04.2024 з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.12.2018 є власниками (спільна сумісна власність) земельної ділянки з розмірами часток 1/1 площею 9,8062 га із кадастровим номером :15:008:0108.

26.02.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ земельної ділянки, що є у приватній спільній сумісній власності, відповідно до якого земельна ділянка поділена на 5 земельних ділянок.

ГУ ДПС у Волинській області, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України, та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Розділу ХІІ ПК України прийнято податкові повідомлення-рішення від 09.07.2024, якими позивачу нараховано земельний податок з фізичних осіб:

- №-0306- НОМЕР_1 на суму 210025,90 грн за 4 місяці 2024 року;

- №-0306- НОМЕР_1 на суму 602806,13 грн за 2023 рік;

- №-0306- НОМЕР_1 на суму 524179,25 грн за 2022 рік;

- №-0306- НОМЕР_1 на суму 476526,59 грн за 2021 рік.

Відповідач, на запит позивача щодо надання інформації про винесені ППР та їх копії, повідомив ОСОБА_1 про нарахування земельного податку за 2021-2023 роки та з 01.01.2024 по 30.04.2024 на земельну ділянку розташовану в АДРЕСА_1 , із кадастровим номером :15:008:0108 площею 4,9031 (тобто спільної сумісної власності за інформацією з Державного реєстру речових прав).

Поряд з наведеним судом з`ясовано, що у квітні 2019 року продавець земельної ділянки ОСОБА_4 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до покупців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2018 недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 26.04.2019 у справі №159/2179/19 про забезпечення позову вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2021 у справі №159/2179/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно в задоволенні позову відмовлено повністю.

Вказане рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2021 у справі №159/2179/19 Волинським апеляційним судом, постановою від 29.11.2021, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 грудня 2018 року між ОСОБА_4 в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області: Лехкобит Людмилою Василівною за реєстраційним номером №1549; державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на земельну ділянку загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 , зареєстрована приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області: Лехкобит Людмилою Василівною скасовано; рішення суду в частині відмови у позові до приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмили Василівни залишено без змін; заходи забезпечення даного позову скасовано; арешт, накладений відповідно до ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2019 року на земельну ділянку загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 , із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно цієї земельної ділянки скасовано.

07.12.2022 постановою Верховного Суду по цій же справі (№159/2179/19) постанову Волинського апеляційного суду від 29.11.2021 в частині задоволення вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та скасування держаної реєстрації права власності скасовано; рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності залишено в силі; рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Крім того судом з`ясовано, що ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.08.2021 у справі №159/4766/21 за позовом ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_8 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння майна - земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 , про забезпечення позову вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на вищевказану земельну ділянку; заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , іншим третім особам, за дорученням відповідачів вчиняти дії, спрямовані на відчуження земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 , (у тому числі заборони укладати договори іпотеки, купівлі-продажу, дарування тощо); заборонено державним реєстраторам (у тому числі нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 .

Постановою Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року у справі №159/4766/21 рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року і додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено: витребувано від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 9,8062 га кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 .

28.02.2024 постановою Верховного Суду у справі №159/4766/21 постанову Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року, додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року скасовано, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2023 року залишено в силі.

Отже, з урахуванням наведених вище обставин, та не погоджуючись із оскарженими ППР відповідача ОСОБА_1 подав до суду позов.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про обґрунтованість спірних ППР такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Враховуючи обставини справи та доводи сторін апеляційний суд зазначає, що для правильного вирішення спору основним моментом є з`ясування питання чи позивач є суб`єктом сплати податків у спірних правовідносинах та у період визначений ППР.

Згідно позиції позивача у цій справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 остаточно набули права власності на земельну ділянку загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), яка розташована по АДРЕСА_1 28.02.2024. Зазначене аргументує тим, що постановою Волинського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 у справі №159/2179/19 позовні вимоги продавця землі ОСОБА_4 було задоволено. Відповідно апеляційний суд визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 грудня 2018 року між ОСОБА_4 в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмилою Василівною за реєстраційним номером №1549; скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 , зареєстрована приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області - Лехкобит Людмилою Василівною. Позивач зазначає, що за правилами статті 384 Цивільного процесуального кодексу України постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Водночас, частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В контексті наведеного вище апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Разом з тим, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка була актуальна станом на 2021-2023 року та 4 місяці 2024 року, слідує, що ОСОБА_1 є співвласником земельної ділянки площею 9,8062 га із кадастровим номером :15:008:0108. Право власності у останнього виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Лехкобит Л.В. за №1549 та зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44901299 від 28.12.2018 (а.с.18).

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відтак, підставою для нарахування позивачу земельного податку стали дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що узгоджується із нормою підпункту «б» пункту 286.1 статті 286 ПК України.

Із внесених до Державного реєстру прав та актуальних на момент обчислення спірних податкових зобов`язань відомостей, контролюючим органом встановлено, що право власності на земельну ділянку, яка стала об`єктом оподаткування, зареєстровано за співвласником ОСОБА_1 .

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відтак, користуючись під час нарахування позивачу земельного податку актуальними відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач не мав повноважень та не міг ставити під сумнів їх достовірність, а тому повинен був їх враховувати при визначенні платника та інших елементів нарахованого позивачу земельного податку.

Крім того, слід враховувати, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються (ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

При цьому відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент винесення спірних ППР будь-які зміни щодо власника земельної ділянки на підставі судового рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не були внесені. Більше того, судові рішення, якими визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки і скасовано державну реєстрацію права власності за позивачем, а також витребувано земельну ділянку від позивача, на момент винесення оскаржуваних ППР були скасовані Верховним Судом. Також апеляційним судом з`ясовано, що ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 159/2179/19 зупинено виконання постанови Волинського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Таким чином перехід права власності до попереднього власника відбутись не міг, а відтак, твердження позивача, що він набув право власності на земельну ділянку 28.02.2024 - після прийняття Верховним Судом рішення від 28.02.2024 є помилковим.

Щодо доводів про неправильно проведений розрахунок податкових зобов`язань у спірних ППР, то суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204 затверджений Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі - Порядок №1204).

Відповідно пункту 1 розділу ІІ Порядку №1204 контролюючий орган визначає суму нарахування (зменшення) грошових, податкових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, що передбачені Кодексом або іншим законодавством або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку з використанням платником податку права на податкову знижку, і складає податкове повідомлення-рішення у випадках, якщо: 3) згідно з податковим, митним та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку №1204 визначено, що у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами, зокрема:

«Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку №1204 при складанні податкових повідомлень-рішень до них заноситься інформація, передбачена відповідними формами, встановленими цим Порядком.

Податкові повідомлення-рішення у випадках, визначених Кодексом, повинні містити:

1) суму та підставу для визначення (нарахування/зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, що повинен сплатити платник податків, та/або суму та підставу для зменшення бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, та/або зменшення податку на доходи фізичних осіб, задекларованого до повернення з бюджету, зокрема при використанні права на податкову знижку, та/або збільшення/зменшення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, та посилання на норми Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до яких здійснено їх розрахунок;

2) попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної / розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної (у випадках, передбачених Кодексом);

3) граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності та/або реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної / розрахунку коригування до неї або виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної;

4) попередження про наслідки невиконання податкового повідомлення-рішення в установлений строк;

5) граничні строки, передбачені Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

У податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), штрафних фінансових санкцій та пені (розрахунок пені додається у разі складання податкових повідомлень-рішень за формами «Р» (крім пені відповідно до статті 129 Кодексу), «Д» та «С»).

У додатку 1 до Порядку №1204 міститься зразок податкового повідомлення-рішення форми «Ф», який передбачає набори даних по колонках таблиці детального розрахунку суми/сум податку.

Так, детальний розрахунок сум плати за землю повинен містити наступне:

(1) Адреса об`єкта; (2) Вид цільового призначення об`єкта; (3) Кадастровий номер об`єкта; (4) Площа об`єкта, га; (5) Нормативна грошова оцінка з урахуванням коефіцієнта індексації по земельному податку, грн/га; (6) Нормативна грошова оцінка з урахуванням коефіцієнта індексації по орендній платі за земельну ділянку або сума відповідно до договору оренди, грн; (7) Кількість місяців оподаткування; (8) Розмір ставки земельного податку або орендної плати за землю, %; (9) Назва пільги, по земельному податку відповідно до статті 281 Податкового кодексу України; (10) Розмір пільги зі сплати земельного податку відповідно до статті 281 Податкового кодексу України, га; (11) Сума податкового зобов`язання із земельного податку (к. 11 = (к. 4 - к. 10) х к. 5 х (к. 7 / 12) х к. 8), та з орендної плати за земельну ділянку (к. 11 = к. 4 х х к. 6 х (к. 7 / 12) х к. 8) або (к. 6)***, грн.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що спірні ППР складені відповідачем саме за формою «Ф».

При цьому суд погоджується з доводами позивача про те, що в оскаржуваних ППР наявні помилки, зокрема, у колонках « 7» детального розрахунку суми податку, де зазначено про нарахування податку за 4 місяці, а не 12 місяців 2021-2023 років, та у колонках «5» детального розрахунку суми податку, де вказано однакову нормативну грошову оцінку, хоча така підлягала зазначенню із врахуванням коефіцієнта індексації відповідно до вимог пункту 289.1 статті 289 ПК України, який у 2020 році становив 1, у 2021 році - 1,1, у 2022 році - 1,15 та у 2023 році - 1,051.

Разом з тим, суд зауважує, що такі помилки не вплинули на правильність остаточної суми податкового зобов`язання із земельного податку.

Так, як вбачається із витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.08.2019, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 9,8062 га, співвласником якої був позивач, становить 86878571,24 грн.

Відповідачем визначено, що нормативна грошова оцінка за гектар земельної ділянки у 2021 році (з врахуванням коефіцієнта індексації у 2020 році - 1) становить 8859555,311 грн, при цьому, враховуючи, що позивач є співвласником земельної ділянки, тому при розрахунку податку взято до уваги площу останньої 4,9031 га.

Відповідно до детального розрахунку сум податкових зобов`язань, який наведений контролюючим органом у клопотанні від 20.12.2024 (а.с.114-116), вбачається наступне:

за 2021 рік земельний податок розрахований за такою формулою: 4,9031 га (площа земельної ділянки) х 8859555,311 грн (нормативна грошова оцінка) х (12/12) (кількість місяців оподаткування) х 1,1% (розмір ставки земельного податку) = 477832,14 грн (сума податку за 12 місяців користування).

Крім того, оскільки в формулах розрахунку застосовується 12 місяців, що дорівнює 366 днів, то відповідачем суму податку за 12 місяців користування 477832,14 грн розділено на 366 днів та визначено суму податку за 1 день користування 1305,55 грн і на вказану суму зменшено суму податку, яку визначено за 365 днів 2021 року в розмірі 476526,59 грн згідно з ППР №-0306-UA0036342;

за 2022 рік земельний податок розрахований за такою формулою: 4,9031 га (площа земельної ділянки) х 9745510,842 грн (нормативна грошова оцінка з врахуванням коефіцієнта індексації 1,1) х (12/12) (кількість місяців оподаткування) х 1,1% (розмір ставки земельного податку) = 525615,35 грн (сума податку за 12 місяців користування).

Суму податку за 12 місяців користування 525615,35 грн розділено на 366 днів та визначено суму податку за 1 день користування 1436,10 грн і на вказану суму зменшено суму податку, яку визначено за 365 днів 2022 року в розмірі 524179,25 грн згідно з ППР №-0306-UA0036342;

за 2023 рік земельний податок розрахований за такою формулою: 4,9031 га (площа земельної ділянки) х 11207337,47 грн (нормативна грошова оцінка з врахуванням коефіцієнта індексації 1,15) х (12/12) (кількість місяців оподаткування) х 1,1% (розмір ставки земельного податку) = 604457,65 грн (сума податку за 12 місяців користування).

Суму податку за 12 місяців користування 604457,65 грн розділено на 366 днів та визначено суму податку за 1 день користування 1651,50 грн і на вказану суму зменшено суму податку, яку визначено за 365 днів 2023 року в розмірі 602806,13 грн згідно з ППР №-0306-UA0036342;

за 4 місяці 2024 року земельний податок розрахований за такою формулою: 4,9031 га (площа земельної ділянки) х 11778911,68 грн (нормативна грошова оцінка з врахуванням коефіцієнта індексації 1,051) х (4/12) (кількість місяців оподаткування) х 1,1% (розмір ставки земельного податку) = 211761,66 грн (сума податку за 4 місяців користування).

Суму податку за 4 місяці користування 211761,66 грн розділено на 122 дні та визначено суму податку за 1 день користування 1735,76 грн і на вказану суму зменшено суму податку, яку визначено за 121 день 2024 року в розмірі 210025,90 грн згідно з ППР №-0306-UA0036342.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначені суми податкових зобов`язань, згідно з оскаржуваними ППР, обраховані контролюючим органом вірно.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про правомірність оскаржених позивачем ППР.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі №140/12806/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний