Справа № 420/37934/24
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 06.12.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якій позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 30.07.1980 призначенні пенсії за віком. по 25.10.1980 при призначенні пенсії за віком.

11.12.2024 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, встановивши позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання до суду: шляхом надання до суду оформленої належним чином позовної заяви із зазначенням позовних вимог у відповідності до приписів ст.5 КАС України та доказів про сплату судового збору у сумі 1211,20 грн або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

26.12.2024 до суду надійшла заява позивача (вхід.№78507/24), про усунення недоліків позовної заяви. На виконання ухвали від 11.12.2024 надано до позовної заяви квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1211,20 від 24.12.2024, проте не надано оформленої належним чином позовної заяви із зазначенням позовних вимог у відповідності до приписів ст.5 КАС України.

06.01.2025 ухвалою судді продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду належним чином оформленої належним чином позовної заяви із зазначенням позовних вимог у відповідності до приписів ст. 5 КАС України.

16.01.2025 до суду надійшла заява (вхід. №5071/25) позивача на виконання ухвали суду від 06.01.2025 з наданням до суду оформленої належним чином позовної заяви, в якій заявник просить суд:

1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 30.07.1980 року 25.10.1980 рік при призначенні пенсії за віком. По 25.10.1980 рік при призначення пенсії за віком;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. Валентини Крицак, 6. ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 періоду роботи з 30.07.1980 року по 25.10.1980 рік, при призначенні пенсії за віком.

В обґрунтування позову зазначив, що він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою щодо не зарахування страхового стажу за період роботи в Станція Херсон Одеса ж.д. Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надав лист, згідно якого, за даними документами страховий стаж склав 04 роки 08 місяців 05 дні. Що не дає право на призначення відповідно до ст. 26 Закону. До трудового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.07.1980 оскільки титульна сторінка не завірена печаткою підприємства на якому вперше заповнювалась трудова книжка, чим порушено вимоги Інструкції №162. Не погоджуючись з діями відповідача в частині не врахування до стажу періодів роботи позивача з 30.07.1980 по 25.10.1980, позивач вимушений звернувся з даним позовом до суду.

20.01.2025 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ).

03.02.2025 до суду від представника відповідача Головного управління ПФУ в Херсонській області Радіонової О.Ю. надійшов відзив (вхід. №ЕС/10521/25), в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на їх необґрунтованість. 07 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону № 1058. До заяви додав, зокрема, трудову книжку НОМЕР_3 від 30.06.1980. На виконання принципу екстериторіальності заява Позивача від 07.11.2024 розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та за результатами розгляду 13.11.2024 прийнято рішення № 63 про відмову в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Головне управління звертає увагу суду, що ним жодних рішень відносно заяви Позивача від 07.11.2024 не приймалося, так, як, за принципом екстериторіальності, рішення про відмову прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровській області. Отже, за наданими документами та даними персоніфікованого обліку страховий стаж Позивача склав 04 роки 08 місяців 05 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи за даними трудової книжки, оскільки, титульна сторінка не завірена печаткою підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка, чим порушено вимоги Інструкції № 162. Таким чином, для зарахування спірного періоду до страхового стажу, ОСОБА_1 необхідно надати до органів Пенсійного фонду України, уточнюючу довідку про факт роботи. Окрім іншого, під час повторного звернення надати Повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. Враховуючи вищевикладене, дії територіальних органів Пенсійного фонду України є правомірними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

Крім того зазначили, що до участі у справі у якості співвідповідача має бути залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області з огляду на наступне. Позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 30.07.1980 року по 25.10.1980 року при призначенні пенсії за віком. Проте, як вже зазначалось, заява позивача про призначення пенсії розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності і саме за результатами розгляду прийнято рішення щодо не зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу. У свою чергу, Головним управлінням жодного рішення відносно заяви ОСОБА_1 не приймалося.

18.03.2025 ухвалою суду постановлено клопотання представника відповідача (вхід. №ЕС/10521/25 від 03.02.2025) про залучення другого відповідача задовольнити; залучити до участі у справі як другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області; розгляд справи № 420/37934/24 розпочати спочатку.

Ухвала суду від 18.03.2025 була направлена на адресу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за адресою: Набережна Перемоги 26, Дніпро, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., 49094, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення 24.03.2025.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

07.11.2024 ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (надалі Закон №1058-IV).

За принципом екстериторіальності заяву позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 63 від 13.11.2024. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що за наданими документами та враховуючи дані реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на теперішній час, загальний стаж 04 роки 08 місяців 05 днів. Відповідно до п.3 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у 2024 році право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 15 років. В призначенні пенсії за віком згідно наданої заяви від 07.11.2024 відмовлено, за відсутності стажу на дату звернення.

Листом від 14.11.2024 №2100-0304-8/46252 ГУ ПФУ в Херсонській області проінформовано, що за наданими документами страховий стаж склав 04 роки 08 місяців 05 днів, що не дає право на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону. До страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки серії НОМЕР_3 від 30.07.1980, оскільки титульна сторінка не завірена печаткою підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка, чим порушено вимоги Інструкції № 162. Для зарахування періодів роботи за записами трудової необхідно надати належним чином оформлені довідки, видані за місцем роботи (правонаступником/архівним відділом) на підставі первинних документів, та довідки про перейменування (в разі необхідності). До страхового стажу зараховано період проходження військової служби та дані індивідуальних відомостей про застраховану особу. Після надання підтверджуючих документів про стаж стане можливим повернутися до розгляду питання щодо призначення пенсії за віком за умови надання нової заяви з інформацією про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Не погодившись з прийнятим ГУ ПФУ в Дніпропетровській області рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 30.06.1980 містить записи щодо періодів його роботи. Разом з тим, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області прийнято рішення, яким не зарахував до страхового стажу усі періоди роботи ОСОБА_1 , про що свідчить лист ГУ ПФУ в Херсонській області інформативного характеру, лише з тих підстав, що титульна сторінка трудової книжки не завірена печаткою.

Суд зазначає, що на час заповнення трудової книжки позивача (дата початку заповнення 30.07.1980), діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412) (далі Інструкція № 162).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно з пунктами 2.2, 2.3 Інструкції № 162 про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний лист) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (чи друк відділу кадрів), де вперше заповнювалася трудова книжка.

Надалі була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження: відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення: відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України: відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з ним винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказ) (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати текст) наказу (розпорядження).

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника, а також проставлення печатки покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).

Таким чином, суд вважає необґрунтованим рішення №63 від 13.11.2024 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо незарахування до загального трудового стажу позивача періодів його роботи зазначених у трудовій книжці НОМЕР_1 з тих підстав, що титульна сторінка трудової книжки не завірена печаткою організації, оскільки внесення записів до трудової книжки не є обов`язком позивача та ним не здійснювалось, а право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Суд зазначає, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування періодів роботи до відповідного страхового стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З наданої до суду копії трудової книжки НОМЕР_1 заповнену на ім`я ОСОБА_1 30.06.1980, вбачається наявність наступних записів:

- 24.05.1978 по 15.05.1980 призваний на військову службу в Радянській армії (військовий білет);

- 23.07.1980 прийнятий учнем регулювальника швидкості руху вагонів (наказ №73-к від 23.07.1980);

- 21.08.1980 призначений регулювальника швидкості руху вагонів (наказ №82-к від 21.08.1980);

- 25.10.1980 звільнений за прогул (наказ №105-к від 31.10.1980);

- 15.11.1980 прийнятий робітником пролетарського л-ва (наказ №132 від 05.11.1980);

- 10.07.1981 звільнений (наказ №86 від 03.08.1981);

- 26.08.1981 прийнятий робочим отд. №1 (наказ 183 від 25.08.1981;

- 18.04.1994 звільнений (наказ №28 від 14.04.1994).

З витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування сформованого уповноваженою особою Пенсійного органу зазначено дані про набутий стаж застрахованої особи до 2004 року (за даними оцифрованих документів) за період з травня 1978 року по квітень 1994 року. Загальний стаж: 15 років 6 місяців 17 днів.

Дані про набутий страховий стаж застрахованої особи з 2004 року за період з березня 2011 року по грудень 2013 року. Загальний страхований стаж: 2 роки 8 місяців 13 днів.

Так, позивачем заявлено вимогу про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 30.07.1980 року по 25.10.1980 рік при призначенні пенсії за віком.

Однак, при дослідженні матеріалів справи, а саме рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №63 від 13.11.2024, в якому не вирішувалось питання про зарахування чи не зарахування певних періодів роботи зазначених у трудовій книжці НОМЕР_1 , а згідно інформації викладеної у листі ГУ ПФУ в Херсонській області від 14.11.2024 до стажу не було зараховано жоден з періодів зазначений у трудовій книжці, з підстав відсутності печатки підприємства на титульній сторінці.

Таким чином, суд зазначає, що вказані записи в повній мірі підтверджують періоди роботи позивача, а відсутність печатки підприємства, установи, організації на титульній сторінці не є приводом для позбавлення позивача права на зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу.

У постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 Верховний Суд у подібних правовідносинах виклав правову позицію про те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Окрім того, суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірних періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому, зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні вказаних періодів роботи позивача до її страхового стажу.

У постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, Верховний Суд у подібних правовідносинах виклав правову позицію про те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність в записах у трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право в даному випадку на перерахунок (допризначення) пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Суд наголошує, що трудова книжка НОМЕР_1 позивача містить всі необхідні записи про його роботу, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували трудову діяльність позивача відповідач не надав.

Що стосується доводів, щодо підстав зарахування періодів роботи за записами трудової необхідно надати належним чином оформлені довідки, видані за місцем роботи (правонаступником/архівним відділом) на підставі первинних документів, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Пунктом 4.2 вказаного Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду України при вирішенні питання про перерахунок пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення. При цьому, відповідачами не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ними вчинялись певні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження спірного періоду.

На переконання суду, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області при прийнятті рішення про відмову не здійснено усіх необхідних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна додатково підтвердити страховий стаж позивача.

При цьому, зважаючи, що у заявлених спірних правовідносинах позивач звернувся із заявою до ГУ ПФУ в Херсонській області, однак за результатами розгляду його заяви призначення пенсії за віком саме ГУ ПФУ в Дніпропетровській області прийняло рішення від 13.11.2024 №63 про відмову з підстав, що не узгоджуються зі вказаними вище нормами, таке рішення безпосередньо порушує заявлене права позивача на пенсію, є протиправним і підлягає скасуванню внаслідок виходу судом за межі заявлених позовних вимог для виконання завдання адміністративного суду відповідно до ст.ст.2, 9 КАС України.

ГУ ПФУ в Херсонській області повідомляючи листом від 14.11.2024 про результати розгляду поданої заяви про призначення пенсії за віком, не допустив безпосереднього порушення заявленого права позивача та діяв відповідно до вказаного вище Порядку щодо такого інформування.

Верховний суд у постанові від 24.05.2024 у справі № 460/17257/23 зазначив, що у справі, яка розглядається суди встановили, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про відмову у призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню з виходом за межі позовних вимог, з метою ефективного захисту прав позивача.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, приймаючи рішення про відмову призначенні пенсії за віком позивачу, не врахував всіх обставин, які мають значення для прийняття вказаного рішення, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №63 від 13.11.2024 підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а спірне рішення скасуванню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення позивачу пенсії за віком від 07.11.2024, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

На думку суду, саме такий спосіб судового захисту слід застосувати виходячи з обставин справи.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності вчинення оскаржуваних дій відповідачем суду не наведено та не надано.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією №162664920 від 24.12.2024.

Відтак, суд вважає за доцільне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 243-246, 293, 295, 296 КАС, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №63 від 13.11.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07.11.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73036, м. Херсон, вул. Валентини Крицак, буд. 6, );

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА