Справа № 320/6477/25
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6477/25 Суддя (судді) першої інстанції: Жукова Є.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Коренко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправними дій

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства економіки України, в якому просив суд:

- визнати протиправною дію Міністерства економіки України () - видачу попередження про наступне звільнення, з яким 22.01.2025 Відповідач ознайомив Позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- визнати протиправним та скасувати Попередження Міністерства економіки України () про наступне звільнення директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з яким 22.01.2025 Відповідач ознайомив Позивача ОСОБА_1 .

Також було позивачем заявлено клопотання про забезпечення позову, в якій заявник просив суд:

- зупинити дію Попередження про наступне звільнення за підписом державного секретаря Міністерства економіки України Віталія Петрука, з яким Відповідач ознайомив Позивача 22.01.2025 до вирішення судом по суті адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства економіки України ();

- заборонити Відповідачеві Міністерству економіки України () здійснювати будь-які юридичні дії, пов`язані з Попередженням про наступне звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади директора департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України, з яким Відповідач ознайомив Позивача 22.01.2025, у тому числі заборонити видання будь-яких наказів, протоколів, актів, інших розпорядчих документів, наміром і метою яких може бути звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України до вирішення судом по суті адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства економіки України ().

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення адміністративного позову задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує Попередження Міністерства економіки України про наступне звільнення директора Департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив, що йому необхідно буде докласти значних зусиль для повернення результатів його діяльності в рамках здійснення ним повноважень державної служби, які мають місце до моменту звільнення позивача з державної служби, що підставою для повторного звернення до суду, і непоновлюваним пропущенням строку перебування на спеціальній перевірці НАЗК, на якій позивач перебуває після того, як відповідач листом від 21.03.2024 № 2201-16/21065-03 направив запит про перевірку відомостей щодо ОСОБА_1 до НАЗК відповідно до пункту 4 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 171 разом із заявою (згідно додатку №5) на призначення ОСОБА_1 на посаду директора департаменту праці Міністерства економіки України від 13.03.2024 № 37, яка була погоджена відповідачем. Тобто, час вже здійснених заходів виконання спеціальної перевірки НАЗК буде втрачений. Без застосування заходів забезпечення позову права позивача будуть негайно та непоправно порушені шляхом звільнення позивача 21.02.2025 (дата спливу Попередження від 22.01.2025 про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, але не раніше ніж через 30 календарних днів з дня попередження), що потребує негайного втручання суду. Законодавчо визначена строковість процесу звільнення державного службовця після його попередження про наступне звільнення є обґрунтованим підтвердженням невідкладної нагальності необхідності забезпечення позову.

При цьому, заявник зазначив, що застосування такого заходу забезпечення адміністративного позову, як зупинення дії індивідуального акту є адекватним та співмірним.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову, у зв`язку з наявністю ознак очевидної протиправності є вирішенням спору по суті в обхід визначеної законом стадії розгляду справи по суті, на якій суд має право оцінювати аргументи сторін щодо предмету позову.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує про наявність підстав для забезпечення позову, з огляду на доведеність наявності усіх передумов, визначених ст. 151 КАС України.

Апелянт зазначає, що ризик «існування загрози здійснення неефективного захисту прав та свобод» доводиться тим, що в матеріалах справи містилась копія повного тексту оскаржуваного Попередження, в якій прямо зазначено, що його дія вичерпується через 30 календарних днів з дня попередження, в той час, як, у зв`язку із тривалим розглядом даного спору по суті, незастосування такого заходу, як зупинення дії індивідуального акту, буде мати наслідком неефективного здійснення судом захисту прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, які постраждали внаслідок встановлення протиправних тимчасових обмежень.

Крім того, апелянт вказує, що умова «очевидної протиправності індивідуального акту» аргументована тим, що оскаржуване рішення відповідача про безальтернативне звільнення Позивача з державної служби, надане Відповідачем у формі Попередження явно суперечить нормам законодавства, що створює підстави для його скасування уразі подання адміністративного позову.

Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Положеннями ч. 2 ст. 150 КАС України закріплено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

У відповідності до приписів частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово зазначав, що забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи від 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами. І якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, слід наголосити, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Враховуючи вищевказане, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 21 лютого 2024 року у справі №420/11311/23, від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21.

Поряд з наведеним, колегія суддів звертає увагу на те, що, відповідно до частини п`ятої статті 151 КАС України, зупинення дії індивідуального акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Таким чином, у справах про оскарження індивідуального акта, забезпечення позову шляхом зупинення такого нормативного документу допускається лише за умови встановлення очевидних ознак його протиправності та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 21.02.2024 у справі №420/11311/23 та від 18.07.2022 у справі №380/9646/21.

У статті 4 КАС України визначено поняття «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт»:

- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з позовом до суду щодо оскарження Попередження Міністерства економіки України, який відноситься до індивідуальних актів.

З огляду на зазначене, положення статті 151 КАС України є застосованим у спірних правовідносинах під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки, оскаржуваний наказ відповідача має ознаки індивідуального акту.

Відтак, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, з урахуванням аргументів, наведених позивачем на підтвердження своїх вимог, в першу чергу, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існують очевидні ознаки протиправності нормативно-правового акта.

Як було вищезазначено, обґрунтовуючи очевидну протиправність Попередження Міністерства економіки України, апелянт виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача про безальтернативне звільнення Позивача з державної служби, надане Відповідачем у формі Попередження явно суперечить нормам законодавства, що створює підстави для його скасування уразі подання адміністративного позову

Так, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 14 січня 2022 року у справі №160/10672/21 вказав наступне:

«…Щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то вони повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом.

Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті, яке фактично ґрунтується на тих самих аргументах, які покладені в підстави позову, є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках».

Аналогічні правові висновки викладені, також, в постановах Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №160/19014/23, від 21 лютого 2024 року у справі №420/11311/23, від 07 квітня 2023 року у справі №140/17441/20 та ін.

Беручи до уваги вищезазначене, надаючи оцінку доводам заявника про очевидну протиправність Попередження Міністерства економіки України, колегія суддів вважає, що, в даному випадку, враховуючи правовий статус Міністерства економіки України та покладені на нього завдання, неможливо однозначно, поза обґрунтованим сумнівом стверджувати про очевидну протиправність оскаржуваного рішення відповідача.

На переконання колегії суддів, наведенні заявником доводи щодо очевидної протиправності оскаржуваного наказу відповідача фактично є доводами в обґрунтування позовних вимог, а тому, вони повинні досліджуватись судом під час розгляду справи по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищезазначене, оскільки, заявником не доведено наявності очевидних ознак протиправності Попередження Міністерства економіки України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно, виходячи з вимог статті 151 КАС України, відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

З приводу інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Повне судове рішення складено « 15» травня 2025 року.