Справа № 640/902/20
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. ПолтаваСправа № 640/902/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтопостач-Агро" до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Державної податкової служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтопостач-Агро" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Державної податкової служби України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 05 грудня 2019 року №59762/10/26-15-04-01-18 «Про відмову у відновленні залишків коштів на електронному рахунку»;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у місті Києві на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва №826/25699/15 від 21 січня 2019 року (з врахуванням висновків Верховного суду України в постанові №826/25699/15 від 29 серпня 2019 року) технічними засобами Державної податкової служби України відновити/відобразити на електронних рахунках відкритих у Державній казначейській службі України, у інформаційній системі органів Державної податкової служби та в інтегрованих картках платника податку на додану вартість - Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач-Агро» протиправно стягнуте з позивача податок на додану вартість в сумі 28 888,0 грн рішенням №23/1/11 від 17 березня 2015 року Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість;

- стягнути з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві 54422,23 грн які складаються з 50312,22 грн інфляційних витрат, 4110,01 грн 3% річних, які розраховані від протиправно стягнутого з позивача податку на додану вартість у сумі 28888, грн рішенням №23/1/11 від 17 березня 2015 року Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість;

- зобов`язати Державну податкову службу України забезпечити власними засобами виконання рішення прийнятого в межах даного позову та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва №826/25699/15 від 21 січня 2019 року шляхом відновлення/відображення на електронних рахунках відкритих у Державній казначейській службі України у інформаційній системі органів Державної податкової служби та в інтегрованих картках платника податку на додану вартість - Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач-Агро» протиправно стягнуте з позивача податок на додану вартість у сумі 28888,0 грн, рішенням №23/1/11 від 17 березня 2015 року Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві;

- стягнути з електронних рахунків Головного управління Державної податкової служби України у місті Києві відкритих у Державній казначейській службі України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач-Агро» моральну шкоду в сумі 28 000,0 грн за незаконне скасування реєстрації платника податку на додану вартість рішенням №23/1/11 від 17 березня 2015 року Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві;

- стягнути з електронних рахунків Державної податкової служби України відкритих в Державній казначейській службі України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач-Агро» 10 000,0 грн моральної шкоди за незабезпечення повернення станом на день ухвалення 21 січня 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва рішення №826/25699/15 від 21 січня 2019 року протиправно стягнутого з позивача податку на додану вартість в сумі 28 888, грн рішенням №23/1/11 від 17 березня 2015 року Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, як з контролюючого органу вищого рівня, який був зобов`язаний забезпечити виконання даного судового рішення;

- стягнути солідарно з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві та Державної податкової служби України судовий збір.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання приписів Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" від 16 липня 2024 року № 3863-IX та наказу Державної судової адміністрації України "Про затвердження Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва" від 16 вересня 2024 року № 399, а також згідно розміщеного на офіційному веб-порталі Судової влади України Переліку справ Окружного адміністративного суду міста Києва, що підлягають передачі Полтавському окружному адміністративному суду (додаток 3 до пункту 19 Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом м. Києва) адміністративну справу №640/902/20 передано на розгляд та вирішення Полтавському окружному адміністративному суду.

Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 05.03.2025, що підтверджується даними на штампі реєстрації вхідної кореспонденції.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2025 справу передано для розгляду судді Костенко Г.В.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято справу до провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2019 по справі № 826/25699/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державної казначейської служби України задоволено. Скасувано запис державного реєстратора Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Солом`янського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 16.03.2015 року за №0000974, з внесенням відомостей щодо відсутності юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан», за адресою: 03056, м. Київ, вул. Політехнічна, б. 31; скасувано рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві №23/1/11 від 17.03.2015 року про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан», ; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, б. 73а, кімната 4, ), як платника податку на додану вартість в Державній податковій інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві та в Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців; визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо надсилання Державній казначейській службі України реєстру платників на перерахування з рахунку 6985 ТОВ «Фірма Октан» грошових коштів у сумі 28 888, 00 грн.; стягнуто з Державного бюджету України через Державне казначейську службу України грошові кошти в сумі 28 888, 00 грн. шляхом зарахування їх на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, б. 73а, кімната 4, ) №36985, відкритий в казначействі України, МФО 899998. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2019 Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошових коштів у сумі 28 888 грн. шляхом зарахування їх на рахунок ТОВ «Нафтопостач-Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, 73а, кімната 4, ) №6985, відкритий в казначействі України, МФО 899998, скасувати і прийняти нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні позову. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 залишити без змін.

При зверненні до відповідачів з вимогою про повернення помилково сплачених коштів, їй було відмовлено з мотивів того, що відповідний механізм не передбачений законодавством України. Вважає такі дії відповідачів протиправними, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.

У поданих відзивах ГУ ДПС у м. Києві та ДПС України просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачі зазначили, що зокрема повідомлено платника що постановою Верховного суду у складі суддів Касаційного суду від 29.08.2019 у справі № 826/25699/15 скасовано Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошових коштів у сумі 28 888,0 грн. шляхом зарахування їх на рахунок ТОВ «Нафтопостач Агро» (), відкритий в казначействі України, МФО 899998. Разом, з цим повідомляємо, що згідно даних ІКС «Податковий блок» (Перегляд реєстру транзакцій) відсутня інформація, щодо поповнення ТОВ «Нафтопостач Агро» електронного рахунку 6985 у сумі 28 888,0 грн.

Відхилили доводи щодо наявності підстав відшкодування шкоди за приписами Цивільного кодексу України.

Державна казначейська служба України позов не визнало, зазначило, що законодавство не надає та не передбачає можливості Казначейству в одноособовому порядку чи самовільно здійснювати будь-які перерахування з рахунків у СЕА ПДВ, а виключно на підставі відповідного реєстру ДПС.

Вважає вимоги позивача безпідставними, а тому просить відмовити у їх задоволенні.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2019 по справі № 826/25699/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державної казначейської служби України задоволено. Скасувано запис державного реєстратора Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Солом`янського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 16.03.2015 року за №0000974, з внесенням відомостей щодо відсутності юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан», за адресою: 03056, м. Київ, вул. Політехнічна, б. 31; скасувано рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві №23/1/11 від 17.03.2015 року про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан», ; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, б. 73а, кімната 4, ), як платника податку на додану вартість в Державній податковій інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві та в Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців; визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо надсилання Державній казначейській службі України реєстру платників на перерахування з рахунку 6985 ТОВ «Фірма Октан» грошових коштів у сумі 28 888, 00 грн.; стягнуто з Державного бюджету України через Державне казначейську службу України грошові кошти в сумі 28 888, 00 грн. шляхом зарахування їх на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, б. 73а, кімната 4, ) №36985, відкритий в казначействі України, МФО 899998.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2019 Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошових коштів у сумі 28 888 грн. шляхом зарахування їх на рахунок ТОВ «Нафтопостач-Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, 73а, кімната 4, ) №6985, відкритий в казначействі України, МФО 899998, скасувати і прийняти нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні позову. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 залишити без змін.

При зверненні до відповідачів з вимогою про повернення помилково сплачених коштів, їй було відмовлено з мотивів того, що відповідний механізм не передбачений законодавством України.

Вважаючи рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 05 грудня 2019 року №59762/10/26-15-04-01-18 «Про відмову у відновленні залишків коштів на електронному рахунку» протиправним, позивач звернувся до суду.

ОЦІНКА СУДУ

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.200-1.4 ст.200-1 Податкового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) на рахунок у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника зараховуються кошти:

а) з поточного рахунку такого платника в сумах, необхідних для збільшення розміру суми, що обчислюється відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу;

б) з поточного рахунку такого платника в сумах, недостатніх для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов`язань з цього податку;

в) з рахунків платників, відкритих у відповідних органах казначейства для проведення розрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, а рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам з подальшим спрямуванням коштів відповідно до Закону України про Державний бюджет України;

г) з бюджету в сумах надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на додану вартість, повернутих платнику податків у порядку, встановленому пунктом 43.4-1 статті 43 цього Кодексу.

Отже, законодавство не передбачає поповнення рахунку у системі електронного адміністрування ПДВ за рахунок коштів перерахованих із поточного рахунку контрагента.

За правилами п. 200-1.5 ст. 200-1 Податкового кодексу України з рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду, та на поточний рахунок платника податку за його заявою, яка подається до контролюючого органу у складі податкової звітності з податку на додану вартість, у розмірі суми коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати до бюджету податкових зобов`язань та суми податкового боргу з податку. При цьому перерахування коштів на поточний рахунок платника може здійснюватися у разі відсутності перевищення суми податку, зазначеної у складених податкових накладних, складених у звітному періоді та зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних, над сумою податкових зобов`язань з податку за операціями з постачання товарів/послуг, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість у цьому звітному періоді.

Кошти, що надійшли на рахунки, визначені у підпунктах «а» - «в» пункту 200-1.2 цієї статті, автоматично перераховуються органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, на рахунок такого платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість та на спеціальний рахунок такого платника протягом наступного операційного дня.

У свою чергу, пунктом 43.1 ст. 43 ПК України передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Згідно п. 43.4-1 ст. 43 Податкового кодексу у разі повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість у порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 цього Кодексу, такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, а у разі його відсутності на момент звернення платника податків із заявою на повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість чи на момент фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на поточний рахунок платника податків в установі банку.

Повернення у випадках, визначених законодавством, сум податку на додану вартість, контроль за справлянням яких покладено на контролюючий орган, визначений підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, при ввезенні товарів на митну територію України здійснюється в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент оформлення митної декларації/аркуша коригування, на підставі яких здійснюватиметься таке повернення.

Суд звертає увагу, що під помилково сплаченими грошовими зобов`язаннями слід розуміти суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету та/або на єдиний рахунок від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб`єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов`язань, та у випадках, передбачених статтею 35-1 цього Кодексу (пп. 14.1.182 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Натомість, грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня (пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Як видно з матеріалів справи позивач звертався із листами до відповідачів щодо повернення помилково сплачених коштів. Але станом на дату прийняття рішення, помилково сплачені кошти не повернути позивачеві.

Разом з тим, відповідно до п. 4 Порядку №569 рахунок у системі електронного адміністрування податку (далі - електронний рахунок) - рахунок, відкритий платнику податку в Казначействі, на який перераховуються кошти відповідно до пункту 200-1.4 статті 200-1 Податкового кодексу України (далі - Кодекс).

Електронний рахунок відкривається платнику податку Казначейством автоматично на безоплатній основі.

Згідно п. 20 Порядку №569 для перерахування до бюджету сум узгоджених податкових зобов`язань відповідно до поданої податкової декларації з податку ДПС не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення граничного строку, встановленого Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, надсилає Казначейству реєстр платників податку, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету.

На підставі такого реєстру Казначейство не пізніше останнього дня строку, встановленого Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету з електронних рахунків платника податку.

У разі подання платником податку уточнюючих розрахунків до податкових декларацій з податку за попередні звітні (податкові) періоди, які передбачають збільшення податкових зобов`язань з податку, що підлягають перерахуванню до бюджету, для перерахування таких зобов`язань до бюджету ДПС не пізніше наступного робочого дня подання таких уточнюючих розрахунків надсилає Казначейству реєстр платників податку, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету.

На підставі такого реєстру Казначейство перераховує суми податку до бюджету.

У разі подання платниками податку уточнюючих розрахунків до податкових декларацій з податку за попередні звітні (податкові) періоди, за результатами яких зменшуються позитивні нарахування в межах залишку узгоджених податкових зобов`язань, не сплачених до бюджету, що обліковуються Казначейством до виконання в повному обсязі, ДПС не пізніше наступного робочого дня подання таких уточнюючих розрахунків надсилає Казначейству коригуючий реєстр.

На підставі такого реєстру Казначейство уточнює інформацію, зазначену в раніше надісланих реєстрах.

У разі зміни даних платника податку, зазначених в абзаці першому цього пункту, та/або реквізитів його поточного рахунка, на який зараховуються кошти з електронного рахунка, ДПС надсилає Казначейству коригуючі реєстри.

Пунктами 26-27 Порядку №569 передбачено, що повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку, зарахованих до бюджету з електронного рахунка платника податку в порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 Кодексу, здійснюється шляхом перерахування таких коштів виключно на електронний рахунок платника податку, а у разі його відсутності на дату звернення платника податку із заявою про повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку чи на дату фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на поточний рахунок платника податку в установі банку.

У разі анулювання реєстрації платника податку податкові зобов`язання визначаються на підставі податкової звітності з податку за підсумками останнього звітного (податкового) періоду, визначеного пунктом 184.6 статті 184 Кодексу. Залишок коштів на електронному рахунку платника податку після розрахунків з бюджетом за результатами останнього звітного (податкового) періоду перераховується до бюджету.

Якщо після анулювання реєстрації платника податку залишок коштів на електронному рахунку недостатній для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов`язань з податку на підставі поданих контролюючому органу податкових декларацій з податку, остаточний розрахунок з бюджетом таким платником здійснюється з поточного рахунка на електронний рахунок.

Якщо залишок коштів на електронному рахунку, який після анулювання реєстрації платника податку перераховано до бюджету, перевищує суми узгоджених податкових зобов`язань з податку за результатами останнього звітного (податкового) періоду, такі суми повертаються з бюджету в порядку, передбаченому статтею 43 Кодексу, за заявою платника податку.

Отже, електронний рахунок платника податку на додану вартість відкривається Казначейством останньому на безоплатній основі та виключно з цього рахунку здійснюються розрахунки з бюджетом у частині сплати цього податку. Відтак, зарахування коштів на такий рахунок неможливо ототожнювати із зарахуванням коштів до бюджету. Повернення за правилами ст. 43 Податкового кодексу України коштів з такого рахунку допускається виключно у випадку, коли після анулювання реєстрації платника податку кошти з цього рахунку переховано до бюджету і вони перевищують суму узгоджених податкових зобов`язань з ПДВ за результатами останнього звітного (податкового) періоду.

Разом з тим, у розрізі наведеного суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2019 по справі № 826/25699/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державної казначейської служби України задоволено. Скасувано запис державного реєстратора Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Солом`янського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 16.03.2015 року за №0000974, з внесенням відомостей щодо відсутності юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан», за адресою: 03056, м. Київ, вул. Політехнічна, б. 31; скасувано рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві №23/1/11 від 17.03.2015 року про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан», ; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, б. 73а, кімната 4, ), як платника податку на додану вартість в Державній податковій інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві та в Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців; визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо надсилання Державній казначейській службі України реєстру платників на перерахування з рахунку 6985 ТОВ «Фірма Октан» грошових коштів у сумі 28 888, 00 грн.; стягнуто з Державного бюджету України через Державне казначейську службу України грошові кошти в сумі 28 888, 00 грн. шляхом зарахування їх на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтопостач Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, б. 73а, кімната 4, ) №36985, відкритий в казначействі України, МФО 899998. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2019 Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошових коштів у сумі 28 888 грн. шляхом зарахування їх на рахунок ТОВ «Нафтопостач-Агро» (25006, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вул. Покровська, 73а, кімната 4, ) №6985, відкритий в казначействі України, МФО 899998, скасувати і прийняти нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні позову. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі №826/25699/15 залишити без змін.

Згідно ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії» [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).

Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 442/456/17 Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи відступ від позиції Верховного Суду України, вказала на те, що цей суд при ухваленні постанови від 25.05.2016 у справі № 419/794/15-а віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд повинен застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, а звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Крім того, у постанові від 29.08.2018 у справі № 492/446/15-а Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.09.2013 у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Крім іншого, у постанові від 13.02.2019, що прийнята Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення ст. ст. 1, 8, 92 Конституції України, а також на ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Цей принцип також закріплено й у пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України у вигляді презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. У разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів, чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків (п. 56.21 ст. 56).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 констатував, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України у справі від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 міститься наступний висновок «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі».

У постанові від 03.07.2019 у справі №911/1521/18 Верховний Суд наголосив на тому, що відповідно до вимог принципу правової визначеності, правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

За таких обставин суд зауважує, що втручання у право мирного володіння майном особи має переслідувати легітимну мету, яка чітко передбачена національним законодавством, зокрема, приписами ПК України. Разом з тим, аргументів, що таке втручання є правомірним та відповідає меті і завданням податкового законодавства, суб`єктами владних повноважень у цій справі не наведено.

З урахуванням наведеного, зважаючи на відсутність законодавчого механізму повернення помилково сплачених на електронний рахунок, суд приходить до висновку про можливість поширення на спірні правовідносини загальних правил повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань, визначених ст. 43 ПК України.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) визначається Порядком №787.

Відповідно до п. 3 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).

За правилами п. 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування компенсації здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що ДПС України як суб`єкт владних повноважень, який за правилами Порядку №569 відповідає за адміністрування ПДВ, має можливість, як адміністратор цієї системи, вчиняти дії, зокрема, щодо повернення помилково зарахованих коштів з рахунку платника ПДВ, шляхом підготовки та подання до органу, що здійснює казначейське обслуговування, відповідного висновку (реєстру).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного та зважаючи на вчинення всіх необхідних та можливих дій, спрямованих на повернення помилково сплачених коштів, суд, зважаючи на викладені вище мотиви, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 05 грудня 2019 року №59762/10/26-15-04-01-18 «Про відмову у відновленні залишків коштів на електронному рахунку»; зобов`язання ДПС України підготувати та подати відповідному органу ДКС України висновок (реєстр) про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Нафтопостач-Агро" в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, помилково сплачених коштів в сумі 28888,00 грн.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам щодо стягнення відсотків за користування чужими коштами та інфляційних сум суд зазначає.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої Цивільного кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Таким чином, положення стаття 625 Цивільного кодексу регулює зобов`язальні правовідносини

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (ст. 1 ЦК України).

Звернувшись до суду з позовом, позивач зіслалася на статті ЦК України, які регулюють цивільно-правові відносини в сфері виконання загального та грошового зобов`язання, відповідальність наступає в разі порушення такого зобов`язання.

Таким чином, оскільки між сторонами виникли правовідносини, що врегульовані нормами податкового законодавства, а не цивільним законодавством, підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних - відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 1214 ЦК України, на яку посилається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Оскільки у даній справі між позивачем та відповідачами не виникли грошові правовідносини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків та втрат від інфляції за несвоєчасне повернення коштів є безпідставними.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (пункт 54).

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

Тобто, наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та заявлений розмір на відшкодування такої шкоди є предметом доказування у справах про її стягнення.

З огляду наведене, позовна вимога в частині стягнення моральної шкоди не належить до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтопостач-Агро" до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Державної податкової служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 05 грудня 2019 року №59762/10/26-15-04-01-18 «Про відмову у відновленні залишків коштів на електронному рахунку».

Зобов`язати ДПС України підготувати та подати відповідному органу ДКС України висновок (реєстр) про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Нафтопостач-Агро" в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, помилково сплачених коштів в сумі 28888,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної податкової служби України на Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтопостач-Агро" витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 1079 (одна тисяча сімдесят дев`ять) гривень 99 копійок за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Г.В. Костенко