Справа № 640/26176/19
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Шіндер Ю.О.,

представника позивача адвоката Кротюка О.В.,

представника Офісу Генерального прокурора - Вовк І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сьомої кадрової комісії та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач/апелянт/Офіс Генерального прокурора), кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 2/Кадрова комісія) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Сьомої кадрової комісії від 04 грудня 2019 року № 2/3 про неуспішне проходження атестації позивачем;

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2169ц про звільнення позивача з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України;

- поновити позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішення про неуспішне проходження ним атестації прийнято Кадровою комісією протиправно з огляду на порушення порядку формування кадрових комісій, невідповідність членів кадрової комісії кваліфікаційним вимогам, встановленим пунктом 3 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 233, щодо політичної нейтральності, бездоганної репутації, високих професійних і моральних якостей. Висновки та мотиви, покладені Кадровою комісією в основу оскаржуваного рішення відносно майнового стану позивача, є необґрунтованими та протиправними, оскільки були зроблені шляхом перебирання на себе виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції, а рішення Кадрової комісії не містить викладу мотивів та встановлених документально підтверджених фактів (обставин), які б свідчили про не відповідність позивача критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 7 від 04 грудня 2019 року № 2/3 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2169ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України з 26 грудня 2019 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 779 746, 56 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768, 40 грн та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 27 540, 00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наведені Кадровою комісією підстави для висновку про невідповідність позивача вимогам професійної етики в частині оформлення на нього довіреностей на представництво інтересів інших осіб, свідчать про недотримання вимог щодо чіткості, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами атестації, виконання яких є запорукою доведення до прокурора, який проходить атестаційну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та передбачуваності наслідків його прийняття. Рішення Кадрової комісії стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті Кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування та підтвердження такого висновку, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Національне агентство з питань запобігання корупції є уповноваженим органом на здійснення моніторингу, зокрема, способу життя суб`єктів декларування, водночас, таких висновків цього органу під час розгляду справи суду не надано, як і не надано доказів звернення відповідача безпосередньо до Національного агентства з метою підтвердження або спростування сумнівів кадрової комісії щодо відповідності майна, яке знаходилось у власності чи користуванні прокурора, яке останнім не задекларовано.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині, в іншій частині залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині суд апеляційної інстанції з посиланням на висновки Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 жовтня 2021 року у справі № 640/449/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 120/3794/20-а, від 09 листопада 2021 року у справі № 640/476/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 640/1598/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 640/26041/19, виходив з того, що кадрова комісія наділена повноваженнями щодо виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності під час проведення атестації з урахуванням конкретних доказів та обставин щодо кожного прокурора в межах наданих їй повноважень, оскільки як проведення таємної перевірки доброчесності, так і проведення атестації, передбачені нормами законодавства. Також суд цієї інстанції змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII та констатував, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Водночас, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню Кадрової комісії в частині висновків про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, ураховуючи пояснення представника позивача щодо обставин декларування мотоцикла марки Zuzuki Bandit 400 у деклараціях до 2015 року, подальшого його відчуження та декларування доходу від відчуження такого майна, роз`яснення НАЗК щодо зазначення у декларації за 2015 рік цінного рухомого майна. Також враховано пояснення представника позивача і щодо оформлення на позивача довіреності 19 липня 2013 року з метою допомоги товаришу у знятті арешту з автомобіля, яка мала разовий, індивідуальний та безоплатний характер, та була надана в позаслужбовий час під час перебування позивача у заздалегідь запланованій відпустці.

Постановою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 640/26176/19 скасовано, а справу № 640/26176/19 направлено до Київського окружного адміністративного суду на новий судовий розгляд.

Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд зазначив, що судами обох інстанцій не досліджувалося питання чи направлялося позивачу відповідно до пункту 11 розділу ІV Порядку № 221 повідомлення з пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації, зокрема і щодо наявних у комісії питань стосовно перебування у власності та відчуження рухомого майна; чи надсилав позивач комісії письмові пояснення, з приводу означених питань разом із підтверджуючими документами стосовно: права власності на рухоме майна та його відчуження; чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення. Натомість суди попередніх інстанцій надаючи оцінку оскаржуваному рішенню комісії обмежилися констатацією, що відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття. У межах процедури атестації прокурор повинен не тільки надати пояснення з приводу питань, які виникли до нього у членів комісії, а й у разі необхідності, маючи намір довести відповідність його вимогам доброчесності, бути готовим надавати відповідні докази на підтвердження своїх пояснень, які б спростували сумніви комісії щодо невідповідності його цьому критерію. Верховний Суд зауважив, що суди під час перевірки рішення кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, мали установити чи надавалися позивачем підтверджуючі документи щодо права власності на рухоме майно (мотоцикл марки Zuzuki Bandit 400) та щодо його відчуження, копії декларації за 2015 рік. Під час нового розгляду справи суду необхідно, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, дослідити та встановити: чи надсилалися позивачу відповідно до пункту 11 розділу ІV Порядку № 221 повідомлення з пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації, зокрема, і щодо наявних у комісії питань стосовно перебування у власності транспортного засобу та декларування коштів від відчуження цього майна, оформлення довіреностей на позивача третіми особами протягом 2012-2016 років на представництво їх інтересів; чи надсилав позивач комісії письмові пояснення, з приводу означених питань разом із підтверджуючими документами стосовно: права власності на транспортний засіб і його відчуження та обставин оформлення довіреності на позивача третьою особою з метою представництва її інтересів у суді; чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення.

При новому розгляді, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Сьомої кадрової комісії від 04 грудня 2019 року №2/3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації».

Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21 грудня 2019 року № 2169ц.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25 грудня 2019 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 07 лютого 2025 року у розмірі 2 037 903, 36 грн (два мільйони тридцять сім тисяч дев`ятсот три гривні 36 копійок), без урахування обов`язкових податків та зборів.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 769, 00 грн (сімсот шістдесят дев`ять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Офісу Генерального прокурора.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду у цій справі, виходив з того, що кадрова комісія, ухвалюючи рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, не забезпечила належної реалізації принципів справедливості та рівності сторін у процедурі оцінювання, зокрема не надала позивачеві можливості надати пояснення та докази щодо ключових обставин, які стали підставою для негативного висновку комісії про невідповідність позивача критеріям професійної етики та доброчесності. Позивачу не було повідомлено про сумніви комісії щодо представництва інтересів третіх осіб за довіреністю та недекларування транспортного засобу, що унеможливило ефективне спростування відповідних сумнівів. Рішення кадрової комісії є немотивованим, прийнятим із порушенням процедурних вимог, не містить достатнього фактичного обґрунтування, а тому не може вважатися правомірною підставою для звільнення позивача з посади прокурора. Водночас, висновки комісії щодо відсутності доброчесності ґрунтувались не на достовірних, перевірених доказах, а на припущеннях, які не були підтверджені під час судового розгляду. Обставини, які стали підставою для висновків комісії, стосувалися періоду до 2016 року та не мали прямого нормативного зв`язку з обов`язками, які покладаються на прокурора відповідно до чинного законодавства на момент проходження атестації. Також, не було дотримано вимог про належну комунікацію з прокурором у частині інформування його про наявність конкретних питань до пояснення, що порушує вимоги частини другої статті 19 Конституції України щодо обов`язковості дій державних органів на підставі та у спосіб, визначений законом. Окрім того, звільнення позивача було здійснене виключно на підставі неправомірного рішення кадрової комісії, а тому наказ Генерального прокурора є протиправним та підлягає скасуванню. Як наслідок, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає положенням статті 235 КЗпП України та практиці Верховного Суду, з урахуванням принципу повного відновлення порушених трудових прав.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи свою позицію, апелянт зазначив, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації є законним, обґрунтованим і прийнятим у межах дискреційних повноважень цієї комісії. В свою чергу, прокурор ОСОБА_1, добровільно подавши заяву про проходження атестації та переведення до Офісу Генерального прокурора, був повністю обізнаний із процедурою, критеріями оцінювання, а також наслідками її неуспішного проходження, про що свідчить практика Верховного Суду. Комісія встановила обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача критеріям доброчесності та професійної етики, зокрема у зв`язку з тим, що останній здійснював представництво інтересів третіх осіб на оплатній основі, не задекларував належне майно (мотоцикл), чим порушив вимоги антикорупційного законодавства та Кодексу професійної етики прокурора. Комісія, діючи на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX та Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 03 жовтня 2019 року № 221, мала право приймати рішення про неуспішне проходження атестації, виходячи з обґрунтованих сумнівів у відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики, навіть без встановлення порушення закону в судовому порядку. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції неправомірно здійснив переоцінку дискреційного рішення кадрової комісії, чим вийшов за межі своєї компетенції, оскільки, відповідно до правової позиції Верховного Суду, суд не має повноважень оцінювати доброчесність та етичність прокурора, а лише перевіряє дотримання процедури. Натомість, суд, на думку апелянта, без належного правового обґрунтування відкинув результати співбесіди та мотиви рішення комісії. Також апелянт звертає увагу на те, що матеріали атестації, знищені після завершення процедури відповідно до акту, не можуть вважатись доказом порушення процедури, оскільки були утилізовані на підставі чинного порядку, і сам цей факт не свідчить про відсутність правових підстав для прийняття рішення про звільнення. Таким чином, позивач не довів незаконність дій відповідачів, а відтак підстав для задоволення позову не було.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 підтримав позицію суду першої інстанції та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, зазначивши, що рішення суду є законним, обґрунтованим і відповідає висновкам Верховного Суду у подібних справах. Позивач вказав, що висновки кадрової комісії щодо його недоброчесності були зроблені без належного повідомлення та без надання йому можливості пояснити певні обставини, зокрема щодо недекларування мотоцикла, який був відчужений ще у 2015 році, а отриманий дохід задекларований. Комісія також не задала позивачу запитань щодо довіреностей, які стали підставою для сумнівів у його етичності, а відповідні матеріали атестації були знищені, що спростовує допустимість поданих доказів. Крім того, позивач вважає, що Офіс Генерального прокурора не має процесуального права на оскарження рішення кадрової комісії, яка не є його структурним підрозділом. Окремо зазначено, що на момент подання апеляційної скарги позивач вже звільнився з органів прокуратури за власним бажанням, а тому вимога про поновлення на посаді втратила актуальність, а сама скарга подана з метою зловживання.

Кадрова комісія, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь Кадрової комісії у судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за її відсутності.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 працював у органах прокуратури України; остання займана посада - прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо розкрадання державних коштів Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України.

На виконання вимог пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору України заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

ОСОБА_1 успішно пройшов перші два етапи атестації: іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, у зв`язку з чим його допущено до наступного етапу атестації - проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

За наслідками етапу співбесіди Кадровою комісією № 7 прийнято рішення від 04 грудня 2019 року № 2/3 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, за змістом якого у комісії виникли обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності з таких мотивів:

- на ім`я ОСОБА_1 протягом 2012-2016 років оформлено низку довіреностей на представництво інтересів в державних органах та ведення справ у судах, управління та розпорядження транспортними засобами. Вказані довіреності були оформлені на ім`я позивача знайомими особами, на прохання яких він здійснював представництво інтересів в судах та інших державних органах щодо зняття арешту та подальшої реалізації належних їм транспортних засобів;

- у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік позивач не вказав належний йому транспортний засіб - автомобіль Zuzuki Bandit 400, який був відчужений ним у 2015 році.

З матеріалів атестації, зокрема з аналітичних матеріалів у формі таблиці, вбачається наявність інформації про видані на ім`я позивача як представника довіреності:

- реєстраційний № 28054986, посвідчена 25 серпня 2009 року, дійсна до 22 серпня 2010 року, видана ОСОБА_2 на транспортний засіб;

- реєстраційний № 29987901, посвідчена 07 березня 2010 року, строк дії до 07 березня 2020 року, видана ОСОБА_3 на транспортний засіб;

- реєстраційний № 33418831, посвідчена 12 жовтня 2010 року, дійсна до 12 жовтня 2013 року, видана ОСОБА_4 (дружина) на представництво інтересів у будь-яких банківських (фінансових) установах України;

- реєстраційний № 34684147, посвідчена 12 січня 2011 року, дійсна до 12 січня 2021 року, видана ОСОБА_5 на розпорядження, у тому числі продаж земельної ділянки;

- реєстраційний № 34684288, посвідчена 12 січня 2011 року, дійсна до 12 січня 2021 року, видана ОСОБА_6 на розпорядження, у тому числі продаж земельної ділянки;

- реєстраційний № 34684387, посвідчена 12 січня 2011 року, дійсна до 12 січня 2021 року, видана ОСОБА_7 на розпорядження, у тому числі продаж земельної ділянки;

- реєстраційний № 39770563, посвідчена 19 липня 2013 року, дійсна до 15 вересня 2016 року, видана ОСОБА_8 на ведення справ у суді;

- реєстраційний № 38306969, посвідчена 05 вересня 2015 року, дійсна до 05 вересня 2015 року, видана ОСОБА_9 на представництво інтересів;

- реєстраційний № 42866567, посвідчена 09 вересня 2015 року, дійсна до 09 вересня 2025 року, видана ОСОБА_10 на розпорядження транспортним засобом;

- реєстраційний № 43261670, посвідчена 12 грудня 2015 року, дійсна до 11 грудня 2015 року, видана ОСОБА_11 на транспортний засіб (мотоцикл);

- реєстраційний № 44525896, посвідчена 01 жовтня 2016 року, дійсна до 01 жовтня 2017 року, видана ОСОБА_12 на представництво інтересів у суді;

- реєстраційний № 43351519, посвідчена 11 січня 2016 року, дійсна до 11 січня 2026 року, видана ОСОБА_10 на розпорядження транспортним засобом.

Тобто, на ім`я позивача як представника, іншими особами було видано дві довіреності (у 2013 та у 2016 роках) на представництво інтересів у суді та одну довіреність у 2015 році на представництво інтересів.

Наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2169ц, відповідно до статті 9, підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, на підставі рішення Кадрової комісії, звільнено ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року.

Позивач вважав протиправними рішення про неуспішне проходження атестації та наказ про звільнення, тому звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства і фактичні обставини справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Верховною Радою України 19 вересня 2019 року ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX (далі - Закон № 113-IX), пунктом 21 якого внесені зміни в Закон № 1697-VII. Вказаний Закон набрав чинності 25 вересня 2019 року.

Відповідно до пунктів 3-7, 9-17 Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Дія цього пункту не поширюється на випадок, передбачений підпунктом 4 пункту 21 цього розділу.

День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

Офіс Генерального прокурора є правонаступником Генеральної прокуратури України у міжвідомчих міжнародних договорах, укладених Генеральною прокуратурою України.

Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які:

1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах;

2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію;

3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;

4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Проходження атестації особами, зазначеними в підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому було прийнято рішення про неуспішне її проходження.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 7 цього розділу.

Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, мають право у строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур, утворення, визначення складу, періоду та порядку роботи яких, здійснюється Генеральним прокурором.

Предметом атестації є оцінка:

1) професійної компетентності прокурора;

2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Атестація прокурорів включає такі етапи:

1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, не проходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

Для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності:

а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції;

б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції;

в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики;

г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора.

За результатами складення прокурором іспиту відповідна кадрова комісія ухвалює рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди. Якщо прокурор за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, встановлений згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, це є підставою для недопущення прокурора до етапу співбесіди і ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором.

Кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.

Наказом Генеральної прокуратури України від 03 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).

Розділом VI Порядку № 221 визначено порядок проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурора.

Так, у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

Кадрова комісія формує графік проведення співбесід з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Графік проведення співбесід оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за 5 календарних днів до проведення співбесіди. У графіку зазначаються: прізвище, ім`я, по батькові прокурора, номер службового посвідчення, інформація про дату, час та місце проведення співбесіди. Прокурор вважається повідомленим про дату, час та місце проведення співбесіди з моменту оприлюднення графіка проведення співбесід на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності:

а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції;

б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції;

в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики;

г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Прокурори, які проходять співбесіду, запрошуються комісією на проголошення ухваленого комісією рішення про результати їх атестації.

Результати атестації прокурорів за підсумками проведення співбесіди оприлюднюються на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Між тим, підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону № 113-IX установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Із матеріалів справи вбачається, що для висновків Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивача стали такі обставини:

1) на ім`я ОСОБА_1 протягом 2012-2016 років оформлено низку довіреностей на представництво інтересів в державних органах та ведення справ у судах, управління та розпорядження транспортними засобами. Вказані довіреності були оформлені на ім`я позивача знайомими особами, на прохання яких він здійснював представництво інтересів в судах та інших державних органах щодо зняття арешту та подальшої реалізації належних їм транспортних засобів;

2) у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік позивач не вказав належний йому транспортний засіб - автомобіль Zuzuki Bandit 400, який був відчужений ним у 2015 році.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у пункті 1 оскаржуваного рішення кадровою комісією зазначено, що за результатами вивчення матеріалів атестації Комісією встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 протягом 2012-2016 років було оформлено низку довіреностей, зокрема на представництво інтересів в державних органах та ведення справ у судах, управління та розпорядження транспортними засобами. Як випливає з матеріалів атестації та пояснень ОСОБА_1 , вказані довіреності були оформлені на його ім`я знайомими йому особами, на прохання яких він здійснював представництво їх інтересів в судах та інших державних органах щодо зняття арешту та подальшої реалізації належних їм транспортних засобів. Зі слів ОСОБА_1 частину виручених від реалізації цих автомобілів коштів він отримував в якості оплати за вказані послуги.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції в цій частині про протиправність рішення Сьомої кадрової комісії з огляду на недотримання останньою принципу справедливої процедури оцінювання відповідності прокурора критеріям професійної етики та доброчесності, передбаченої чинним законодавством.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 3 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII однією з основних засад діяльності прокуратури є неухильне дотримання вимог професійної етики та поведінки.

Частина перша статті 19 цього ж Закону зобов`язує прокурора дотримуватись правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету органів прокуратури. Набуття статусу прокурора передбачає дотримання високих морально-етичних стандартів як у службовій діяльності, так і в приватному житті.

Разом із цим, пункт 11 розділу IV Порядку № 221 передбачає, що кадрова комісія зобов`язана повідомити прокурора про наявні у неї питання щодо доброчесності чи етичної поведінки, та надати можливість подати письмові пояснення і документи на їх підтвердження.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Кадровою комісією не було надіслано позивачу повідомлення про намір оцінювати його поведінку в контексті оформлення на нього довіреностей третіми особами на представництво їх інтересів у суді у 2012- 2016 роках. Унаслідок цього позивач був позбавлений можливості надати відповідні пояснення та докази, що порушує засади змагальності та рівності сторін, гарантовані статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також варто врахувати, що вказане питання стало одним з основних факторів, що вплинуло на прийняття Кадровою комісією рішення про невідповідність позивача вимогам професійної етики. Однак, як підтверджено матеріалами справи, відповідна інформація не обговорювалася з позивачем під час атестації та була викладена у рішенні без надання йому права на заперечення.

Судом першої інстанції ухвалою від 20 червня 2023 року витребувано від сторін письмові пояснення із доданням відповідних доказів.

У відповідь на зазначену ухвалу суду представником позивача було подано письмові пояснення, у яких він повідомив, що 29 листопада 2019 року на його електронну пошту дійсно надійшов лист від Кадрової комісії з переліком питань, на які запропоновано надати відповіді у строк до 23 год. 59 хв. 02 грудня 2019 року.

У встановлений строк позивач надіслав відповідь на поставлені запитання разом із підтвердними документами.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції при дослідженні змісту зазначеного листа, серед постановлених комісією запитань відсутні ті, що стосуються обставин, викладених у пункті 1 (щодо оформлення довіреностей на ім`я позивача третіми особами) та пункті 2 (щодо декларування мотоцикла Suzuki Bandit 400) спірного рішення Кадрової комісії.

За таких обставин, позивач не мав об`єктивної можливості надати пояснення стосовно цих фактів, оскільки не був належним чином повідомлений про необхідність їх уточнення чи документального підтвердження, що виключає можливість ставити йому у вину неподання відповідних пояснень.

Апелянт також зазначає, що ОСОБА_1 нібито були надані відповідні пояснення під час проходження співбесіди, з яких кадрова комісія зробила висновки про його недоброчесність. Однак цей довід не підтверджується жодними належними доказами, зокрема матеріалами співбесіди чи записом розмови. Натомість, з письмових пояснень позивача, наданих на виконання ухвали суду від 20 червня 2023 року, вбачається, що питання щодо оформлення на нього довіреностей третіми особами у період 2012- 2016 років не ставилися під час підготовки до співбесіди. Позивач не був повідомлений про необхідність надання пояснень або підтверджувальних документів із цього приводу, що прямо суперечить пункту 11 розділу IV Порядку № 221 і таким чином порушило його право на захист.

Крім того, у письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції, позивач навів обґрунтоване пояснення щодо обставин оформлення довіреності у 2013 році, за якою він, діючи як приватна особа, під час перебування у відпустці, безоплатно та одноразово надав допомогу знайомому у судовому засіданні, що було зумовлено винятково товариськими відносинами. Що ж до інших довіреностей, то вони, як зазначив позивач, стосувались виключно побутових і приватних питань, зокрема володіння, користування чи розпорядження майном, і не мали жодного зв`язку з виконанням ним повноважень у статусі прокурора.

Доводи апелянта щодо наявності численних довіреностей на ім`я позивача, які нібито свідчать про ведення ним діяльності з представництва інтересів третіх осіб, не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції. Як встановлено судом, ці довіреності були поодинокими, здебільшого пов`язані з особистими або родинними стосунками, та не мали ознак систематичної професійної діяльності чи отримання за це будь-якої винагороди. Такі пояснення надані позивачем були вмотивованими та деталізованими, зокрема, щодо випадку представництва інтересів знайомого під час відпустки безоплатно, що узгоджується з позицією Верховного Суду про необхідність дотримання етичних стандартів не лише у професійній, але й у позаслужбовій діяльності прокурора. Водночас сам факт участі у судовому засіданні у вільний час не свідчить про порушення етичних вимог за відсутності системності або ознак зацікавленості.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 реально виконував доручення інших осіб про представництво, за що отримував кошти.

Окрім того, чинне законодавство про прокуратуру не містить прямої заборони працівнику прокуратури представляти інтереси інших осіб.

З огляду на те, що матеріали атестації, в тому числі документи, на які посилається відповідач 2, були знищені 27 грудня 2019 року на підставі відповідного акта, суд вважає не доведеними факти, констатовані у пункті 1 оскаржуваного рішення Кадрової комісії. У відповідача відсутні пояснення щодо джерела отримання інформації, що також суперечить принципам допустимості та достовірності доказів, закріпленим у статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення Кадрової комісії ґрунтується на припущеннях і недостовірних даних, які не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім того, позивач був фактично позбавлений можливості дати пояснення та надати заперечення стосовно інформації, яка лягла в основу негативного висновку комісії, що свідчить про порушення його права на захист і змагальність сторін у процесі, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 9, 11, 12 КАС України. Така поведінка відповідача не узгоджується з принципами верховенства права, добросовісності та пропорційності, які мають застосовуватись під час оцінки професійної придатності прокурора.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що твердження Кадрової комісії щодо невідповідності позивача критеріям професійної етики та доброчесності, зумовлене оформленням на нього довіреностей третіми особами у 2012-2016 роках, не підтверджене належними та допустимими доказами.

Щодо не зазначення у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік транспортного засобу Suzuki Bandit 400, який належав позивачу та був відчужений ним у тому ж році, колегія суддів зазначає наступне.

Мотивування спірного рішення у цій частині полягає в наявності у Кадрової комісії обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відомостей, вказаних позивачем у щорічній декларації за 2015 рік, зокрема у частині незазначення належного йому транспортного засобу -SUZUKI BANDIT 400, який був ним відчужений у тому ж році.

Враховуючи, що обидві сторони підтверджують, що SUZUKI BANDIT 400 є мотоциклом, суд розцінює використання у рішенні терміну «автомобіль» як технічну описку.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9 розділу ІV Порядку № 221 одним із критеріїв процедури перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

З огляду на це, перевірка інформації, викладеної у деклараціях прокурора, є допустимим елементом процедури атестації.

Досліджуючи надані сторонами докази, суд першої інстанції встановив, що у 2015 році мотоцикл SUZUKI BANDIT 400 був відчужений позивачем, а отриманий дохід від продажу в розмірі 70 000 грн було задекларовано у відповідному розділі декларації як «дохід від відчуження рухомого майна».

Цей факт підтверджується довідкою-рахунком від 12 лютого 2015 року, наданою Регіональним сервісним центром МВС у м. Києві (лист від 17 лютого 2016 року № 31/26-Г-132), що міститься в матеріалах справи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» та офіційними роз`ясненнями Національного агентства з питань запобігання корупції, що оприлюднені на офіційному ресурсі НАЗК (https://wiki.nazk.gov.ua/category/deklaruvannya/viii-transportni-zasoby/), у декларації підлягають відображенню лише ті транспортні засоби, які належать суб`єкту декларування або перебувають у його володінні чи користуванні станом на останній день звітного періоду, або перебували у його користуванні протягом більше половини днів у відповідному періоді.

Оскільки мотоцикл SUZUKI BANDIT 400 було відчужено позивачем у лютому 2015 року, він об`єктивно не підлягав декларуванню станом на 31 грудня 2015 року. При цьому, у розділі «Доходи» декларації позивач вказав дохід, отриманий від його продажу, що свідчить про належне відображення правочину у звітності.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів проведення Національним агентством з питань запобігання корупції повної перевірки відповідної декларації чи формування за її результатами висновку про виявлені порушення.

Відсутні також будь-які дані про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-6 КУпАП, у зв`язку з поданням недостовірних відомостей у декларації.

Важливим у цьому контексті є правовий висновок, сформований Верховним Судом у постанові від 14 липня 2022 року у справі № 640/1083/20, відповідно до якого повна перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави, належить виключно до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції, тоді як кадрові комісії в межах атестаційної процедури мають право лише формувати обґрунтовані сумніви щодо доброчесності прокурора на підставі доступних їм відкритих джерел. З огляду на це, формулювання висновків кадровою комісією про ймовірне порушення правил декларування без залучення відповідного висновку Національного агентства з питань запобігання корупції або належних доказів, суперечить закріпленому порядку компетенцій.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, позивачу не було надано можливості надати свої пояснення з цього приводу до моменту ухвалення спірного рішення, оскільки жодне з питань, пов`язаних із мотоциклом SUZUKI BANDIT 400, не було включене до запиту Кадрової комісії, надісланого позивачу 29 листопада 2019 року.

Таким чином, з урахуванням принципу змагальності сторін та дотримання права особи на захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, комісія не надала позивачу належної можливості подати обґрунтовані пояснення з цього питання до моменту прийняття рішення. У зв`язку з цим висновки комісії про недоброчесність позивача на підставі незадекларованого мотоцикла є передчасними, необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість сумнівів Кадрової комісії щодо невідображення позивачем транспортного засобу SUZUKI BANDIT 400 у декларації за 2015 рік, а отже, і відсутність правових підстав для встановлення факту недоброчесності у цій частині.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, по суті зводяться до переоцінки правових висновків суду першої інстанції без наведення нових обставин чи доказів, які б спростовували встановлені ним факти.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи, які покладені Кадровою комісією в основу оскаржуваного рішення № 2/3, є безпідставними та необґрунтованими, відтак позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають до задоволення.

У зв`язку з цим також обґрунтованими є похідні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Офісу Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2169ц і поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора з 25 грудня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поновлення позивача на попередній посаді.

Частиною третьою статті 235 КЗпП визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції правильно керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Втім, здійснюючи розрахунок кількості днів вимушеного прогулу, судом першої інстанції неправильно обраховано їх загальну кількість, а саме: 1 312 робочих днів, оскільки такий період з 25 грудня 2019 року по 07 лютого 2025 року відповідно до листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18, «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19, листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219, листа Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» від 12 серпня 2021 року № 47-03/520, враховуючи розпорядження Кабінету Міністрів України «Про перенесення робочих днів у 2019 році» від 10 січня 2019 року № 7-р, «Про перенесення робочих днів у 2020 році» від 23 жовтня 2019 року № 995-р, «Про перенесення робочих днів у 2021 році» від 30 вересня 2020 року № 1191-р, «Про перенесення робочих днів у 2022 році» 26 серпня 2021 року № 1004-р, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (набрав чинності 24 березня 2022 року), наказ Генерального прокурора від 31 січня 2019 року № 79ц (згідно з яким робочий день з понеділка 30 грудня 2019 року перенесено на суботу 21 грудня 2019 року), інформації з сайту https://services.dtkt.ua/calculators/workdays#calculator-result складає 1 311 робочих днів.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статі 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

З довідки Офісу Генерального прокурора від 08 жовтня 2020 року № 21-1180зп вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 553,28 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 07 лютого 2025 року становить 2 036 350, 08 грн (1 553,28 грн х 1 311 днів) та належить стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 .

В той час як з цього органу помилково стягнуто 2 037 903, 36 грн.

Оскільки суд першої інстанції правильно по суті вирішив спір, однак помилився з розрахунком кількості днів періоду вимушеного прогулу, яку необхідно виплатити позивачу, то відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року підлягає зміні в цій частині шляхом зменшення суми стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року змінити в частині суми стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 07 лютого 2025 року у розмірі 2 036 350, 08 грн (два мільйони тридцять шість тисяч триста п`ятдесят гривень вісім копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.

Повний текст постанови складено 14.05.2025.