Справа № 606/330/25
Суддя: Мельник А. В.
Дата ухвалення: 2025-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 606/330/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Мельник А.В.

за участю секретаря судового засідання Кавалко В.С.,

редставника позивача адвоката Фільварочної О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Теребовля в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Теребовлянського районного суду Тернопільської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, у якому просив скасувати постанову, винесену інспектором відділення поліції №3 (м.Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, серії ЕНА №4044019 від 10.02.2025, згідно якої його було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 20400 грн за ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про доповнення підстав позову, зазначено, що із оскаржуваною постановою позивач не згідний, оскільки діяв у стані крайньої необхідності, крім того, у працівників поліції були відсутні підстави для зупинки транспортного засобу позивача та відповідно для перевірки документів і винесення оскаржуваної постанови. Так, у позові та у судовому засіданні ОСОБА_1 було зазначено, що він є інвалідом ІІІ групи та інвалідом війни, учасником бойових дій, на його утриманні перебувають четверо дітей. 10.02.2025 він був змушений керувати транспортним засобом, оскільки мав забрати дружину ОСОБА_2 , яка в той час була вагітна трійнею, з пологового будинку м.Тернопіль, у якому вона перебувала із діагнозом «загроза переривання вагітності» з 03.02.2025 та була виписана 07.02.2025. Її слід було привезти додому ще 07.02.2025, однак у зв`язку з відсутністю транспорту позивач не міг цього зробити. Замовлення таксі з м.Тернопіль є дуже дорогим, а тому у позивача, як багатодітного батька та людини, яка має значні проблеми зі здоров`ям і потребує постійного дороговартісного лікування, як донор нирки, просто не було іншої можливості, щоб забрати дружину з лікарні. ОСОБА_1 зазначив, що своїми діями (тим, що сів за кермо) нікому не спричинив ніякої шкоди, але діяв саме в стані крайньої необхідності, що виключає його юридичну відповідальність за вчинені дії. Враховуючи вказане, позивач просить постанову від 10.02.2025 скасувати.

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 04.03.2025 заяву про поновлення пропущеного строку на звернення з позовом до суду задоволено та поновлено позивачу такий строк, відкрито провадження у справі, постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено у справі судове засідання.

12.03.2025 від Головного управління Національної поліції в Тернопільській області до суду надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що оспорювана позивачем постанова є законною та обґрунтованою, оскільки позивач допустив порушення п.2.1.а Правил дорожнього руху України (далі ПДР), зокрема останній керував транспортним засобом будучи при цьому позбавленим постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.07.2024 у справі №606/967/24 права керування строком на один рік, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП. Водій вину визнав та намагався знайти виправдання сімейним становищем. Посилання позивача у позові на стан крайньої необхідності не може виправдати ігнорування рішення суду про позбавлення права керування, оскільки така обставина не звільняє особу від обов`язку дотримуватися заборон, накладених судом. У відзиві вказано, що поліцейським правомірно було розглянуто справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення та винесено оскаржувану постанову, яка повністю відповідає вимогам законодавства. Представник відповідача просить справу розглянути за його відсутності та відмовити у задоволенні позову.

До вказаного відзиву на позов було додано диск з відеозаписами та паперову копію постанови Теребовлянського районного суду №606/967/24 від 24.07.2024.

Будучи присутнім у судовому засіданні 09.04.2025 позивач підтримав позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов зазначив прохання про розгляд справи за відсутності представника ГУНП в Тернопільській області.

Дослідивши докази по справі, заслухавши учасників справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області у справі №606/967/24 від 24.07.2024 ОСОБА_1 було притягнутто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

10.02.2025 інспектором відділення поліції №3 (м.Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4044019, згідно якої ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП України.

У вказаній постанові зазначено, що 10.02.2025 о 10 год 33 хв. по вул. Січових Стрільців, 29, м.Теребовля, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Passat н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , будучи позбавленим права керування, чим порушив вимоги п.2.1.а ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП України.

Не погоджуючись із винесеною постановою серії ЕНА №4044019 від 10.02.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Відповідно до п.1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно пункту 2.1а ПДР України водій повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідальність за ч.4 ст. 126 КУпАП настає у разі керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

У випадках, передбачених частиною першою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.

Порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення врегульований статтею 288 КУпАП. Відповідно до пункту третього частини першої цієї норми, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, уповноважена посадова особа органу поліції відповідно до статті 283 КУпАП виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення врегульовано Главою 22 КУпАП.

Згідно з вимогами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту пункту 1 статті 247 КУпАП слідує, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, вказаного в оскаржуваній постанові, представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано паперову копію постанови Теребовлянського районного суду Тернопільської області у справі №606/967/24 від 24.07.2024 та диск з відофайлами із відображенням події адміністративного правопорушення, які було досліджено судом.

З дослідженого судом відеозапису слідує, що ОСОБА_1 10.02.2025 керував транспортним засобом Volkswagen Passat н.з. НОМЕР_1 та був зупинений працівниками поліції. Вказані обставини не заперечувались ОСОБА_1 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення працівниками поліції та під час розгляду справи в суді, навпаки, вказані обставини позивач підтверджує у позовній заяві. Із відеозапису слідує, що причиною зупинки було те, що транспортний засіб був на іноземній реєстрації, про що було озвучено ОСОБА_1 працівником поліції. Надалі, після перевірки особи водія, працівниками поліції було встановлено, що позивач позбавлений права керування транспортними засобами строком на один рік на підставі постанови Теребовлянського районного суду Тернопільської області. Позивач при розмові із працівниками поліції підтвердив, що він обізнаний із тим, що позбавлений права керування рішенням суду. Разом з тим, пояснив, що він є військовослужбовцем і на даний час у відпустці неофіційно, змушений був приїхати і забрати автомобіль для потреб служби, оскільки більше нема кому. На запитання працівника поліції чи є якісь підтверджуючі документи щодо здійснення ОСОБА_1 доставки транспортного засобу для потреб служби позивач відповів, що немає. Після розгляду працівником поліції справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.4 ст.126 КУпАП за порушення ним вимог п.2.1а ПДР та переходу до складання оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 повідомив, що сума накладеного на нього штрафу є дуже великою, оскільки він є військовослужбовцем, донором нирки, багатодітним батьком, має дітей з інвалідністю, його дружина вагітна трійнею.

В обгрунтування позову зазначено, що у працівників поліції були відсутні підстави для зупинки транспортного засобу позивача та відповідно для перевірки документів і винесення оскаржуваної постанови.

Так, за змістом пункту 10 частини першої статті 35 Закону України «Про національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

У даному випадку трансортний засіб, яким керував позивач - Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , був на іноземній реєстрації, що враховуючи пункт 10 частини першої статті 35 Закону України «Про національну поліцію», було підставою для зупинки транспортного засобу та перевірки документів. Про вказану підставу зупинки працівником поліції було повідомлено ОСОБА_1 , що відображено у відеозаписі із нагрудної камери працівника поліції.

Враховуючи наведене суд вважає безпідставними покликання представника позивача щодо відсутності підстав для зупинки транспортного засобу Volkswagen Passat на іноземній реєстрації (номерний знак НОМЕР_1 ), яким керував позивач.

Також, в обґрунтування позову ОСОБА_1 наголошує, що керував автомобілем у стані крайньої необхідності.

Відповідно до статті 17 КУпАП визначено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленим у порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

У чинному законодавстві, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Однак, твердження позивача про наявність в його діях ознак крайньої необхідності, суд відхиляє, так як за спірних обставин небезпека могла бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Так, з відеозапису, наданого патрульною поліцією слідує, що ОСОБА_1 при оформленні адміністративних матеріалів взагалі нічого не повідомляв щодо причин крайньої необхідності керувати автомобілем. Про потребу забрати вагітну дружину з лікарні нічого на вказував. Навпаки, він вказував зовсім іншу причину керування ним транспортним засобом, а саме казав, що має забрати машину.

До матеріалів справи позивач долучив копії виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 , з якою 20.07.2024 позивач уклав шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . Вказані виписки підтверджують, що ОСОБА_2 неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі в м.Тернопіль із діагнозом: вагітність. Трійня. Загроза переривання вагітності, зокрема, і у період з 03.02.2025 по 07.02.2025. Разом з тим, керування позивачем транспортним засобом, будучи при цьому позбавленим права керування транспортними засобами, мало місце 10.02.2025.

Суд враховує надані позивачем документи на підтвердження його характеризуючих даних, зокрема, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Управлінням персоналу штабу ВЧ НОМЕР_4 та посвідчення серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 є учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, згідно посвідчення серії НОМЕР_6 від 21.09.2022 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни. Разом з тим, за наслідками розгляду даної справи приходить до висновку про відсутність в діях позивача ознак крайньої необхідності, доводи позивача не спростовують факту порушення ОСОБА_1 ПДР України та вчинення адміністративного правопорушення.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що доводи позивача є безпідставними, відповідачем подано достатні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП.

Позивачем не надано суду будь-яких належних та достовірних доказів, які б спростували факти викладені в оскаржуваній постанові та підтверджували факт відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП України.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що відповідачем доведено правомірність дій щодо винесення оскаржуваної постанови, надано докази на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності оскаржуваною постановою, а також судом не встановлено належних доказів, що спростовують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд вважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є правомірною та підстави для її скасування відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 268, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, відповідно до частини 4 статті 286 КАС України.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, місцезнаходження: вул.Валова, 11, м. Тернопіль, Тернопільська обл., .

Повний текст рішення складено 15.05.2025.

Суддя А.В. Мельник